James Joyce: Ulysses: Seireenit

Suomentanut Leevi Lehto 
Luonnos, helmikuu.2004

Pronssi kera kullan kuulivat kaviorautojen teräskalskeen.
Hävythnthnth thmthmthm.
Murenia, kiskoen murenia paksusta peukalonkynnestä, murenia..
Kauhea! Ja kulta punastui yhä lisää
Käheän hulunsävelen puhalsi.
Kukka, rukka. Bluutamo ruisvaini.
Heleitä hiuskruunuja.
Hypähtelevän ruusu satiinisella satiinipovella, Kastilian ruusu.
Livertäen, livertäen: Idolores.
Piip! Ken on ... kullanpiip?
Ding huusi pronssille säälien.
Ja kutsu, puhdas, pitkä, sykkivä. Verkkaankuoleva kutsu.
Houkutus. Pehmeä sana. Mutta katso! Kirkkaat tähdet haalenee. Sävelet sirittäen vastauksen. 
Oi ruusu! Kastilia. Aamu sarastaa.
Kilikil hilpaten rattautuen kilkaten.
Lantti kilahti. Kello kalahti.
Myönnyttely. Sonnez. Voisin. Sukkanauhan kimmahdus. En jättää sua. Läps. La cloche! Läpsreisi. Myönnyttely. Lämmin. Hyvästi oi rakkain!
Kilikil.Bloo.
Boomaten jyskyvien sointujen. Kun lempi syö. Sota! Sota! Tärykalvo! 
Purje! Huntu laineilla lainova.
Mennytt. Rastas huhusi. Kaikki on mennyttä nyt.
Sarvi. Lasarvi.
Kun hän ensi kerran näki. Voih!
Kuksii. Sykkii.
Livertäen. Oi, vie! Viekotellen. 
Martha! Tule!
Tapkop. Tiptap. Tappitap.
Hyväluoja häne ikoskaa neläissään.
Kuuro kalju Pat toi imu paperin veitsen otti.
Kuutamoisen yön yönkutsu: kaukana: kaukana.
Olen niin apea. J.K. Niin poloblootamo.
Kuuntele!
Piikkinen ja kiemurainen kylmä merisarvi. Onko sul-la? Kullekin ja toiselle loiskien äänetön jymy.
Helmiä: kun hen. Lisztin rapsodioja. Händl.
Etkö sinä?
Ei ei: ei, ei: uskonut: Lidlyd. Kullilla ja kukkuruu.
Synkkä.
Syvänsoiva. Laula, Ben, laula.
Odota kun odotat. Hää hää. Odota kun hää.
Mutta odota!
Luolassa pimeän keskisen maan. Uumenissa malmi sen.
Naminedamine. Saarnaaja on hän. 
Kaikki menneet. Kaikki kaatuneet.
Hienonhienot värisivät saniaiskimallukset neidonhiuksista.
Aamen! Kiristeli hampaitaan raivoissaan.
Ees. Taas, ees. Pamppu työntyen viileänä esiin.
Pronssilydia kera Minakullan.
Kera pronssin, kera kullan, varjon syvämerenvihreässä.  Bluum. Bluu-ukko.
Yksi koputti, yksi keputti, kuukkuruulla kullilla.
Rukoilkaa hänen puolestaan! Rukoilkaa, hyvät ihmiset.
Naksutellen kihtisiä sormiaan.
Big Benaben. Big Benben.
Suven viime Kastilian ruusun unodettu bloomimaan olen niin apea poloinen.
Pii! Pikku tuulonen piipitti pii!
Uskolliset miehet. Lid Ker Cow De ja Doll. Aijai. Kuten te. Kohottavat tshink kera tshunk.
Pff! Oo!
Missä pronssi likeeltä? Missä kulta etäältä? Missä kaviot?
Rrrpr. Kraa. Kraidl.
Silloin ja vasta silloin. Minun hpfautakhirjh. Khirfjoith.
Tehty.
Aloittakaa!

Pronssi kera kullan, neiti Doucen pää vierellään neiti Kennedyn pää, Ormondin baarin kaihtimen yli kuulivat varakuninkaallisten kavioiden ohi menevän, terästä  kalskaavan.
– Tuoko hen on? kysyi neiti Kennedy.
Neiti Douce sanoi kyllä, istuu hänen eksellenssinsä vierellä, helmen harmaa ja eau de Nil.
– Eksellentti kontrasti, neiti Kennedy sanoi.
Tohkeisiin tultuaan neiti Douce sanoi touhukkaasti:
– Katso tuota kaveria korkeassa silkkihatussa.
– Ketä? Missä? kulta kysyi touhukkaammin.
– Toisissa vaunuissa, neiti Doucen kosteat huulet sanoivat, nauraen auringossa. Hän katsoo. Odotas kun näen.
Hen syöksähti, pronssi, etimmäiseen nurkkaan, litistäen kasvonsa ruutuun hätäisen hengityksen kehässä.
Henen kosteat huulensa tirskuivat:
– Kuolema! Katsoo takaisin!
Hen nauroi.
– Itku! Eikö miehet ole kauheita idiootteja?
Apeasti.
Neiti Kennedy ajelehti apeana kirkkaasta valosta, kiertäen karannutta hiuskiehkuraa korvan taa. Ajelehtien apeana, ei enää kultana, hen käänsi kiersi kiehkuraa. Apeana hen kiersi ajelehtivaa kullaista kiehkuraa kaartuvan korvan taa.
– Kyllä toisten kelpaa, apeasti sitten hen sanoi.
Mies.
Blooken ohimeni ohi Moulangin piippujen, kantaen povessaan synnin suloja, ohi Winen vanhaintavarainkaupan muistissaan kantaen suloisia syntisiä sanoja, ohi Carrollin tomuisten kolhuisten astiastojen, Raoulia varten.
Lankkipoika luo heidän, heidän baarissa, luo heidän baarineitien tuli. Heille hänestä viisveisaaville hän paukautti tiskille posliinejakalisevan tarjottimensa. Ja
– Siinon teenne, hän sanoi.
Neiti Kennedy tahdikkaasti transponoikse teetarjottimen ylösalaiselle pullokorille, suojaan katseilta, alas.
– Mikä se on? äänekäs lankkipoika tahdittomasti kysyi.
– Ota selvää, neiti Douce tokaisi, vetäytyen tähystyspaikaltaan.
– Sinun beau vai?
Vastasi kopea pronssi:
– Valitan vielä rouva de Masseylle jos vielä kuulen noita sinun hävyttömiä tuhmuuksiasi.
– Hävythnthnth thmthmthm, lankkinenä tuhisi tylysti kun vetäytyi kun hen uhkaili kuten hän oli tullut.
Bloom.
Kukallensa kutristellen neiti Douce sanoi:
– Oikea kiusanhenki tuo nulikka. Ellei ala ihmisiksi, kiskon häneltä vielä korvan jaardin pitkäksi.
Naisellisesti eksellenttinä kontrastina.
– Älä ole huomaavinasikaan, neiti Kennedy opasti.
Hen kaatoi teekuppiin teetä, sitten takaisin teekannuun teetä. He kyyristyivät tiskinsä katon alle, odotellen jakkaroillaan, ylösalaisilla koreilla, odotellen teittensä hautumista. He hypistelivät paitojaan, kumpikin mustaa satiinia, kaksi ja yhdeksän jaardilta, odotellen teittensä hautumista, ja kaksi ja seitsemän.
Kyllä, pronssi likeeltä, kera kullan etäältä, kuulivat teräksen likeeltä, kavioiden kalskuvan etäältä, kuulivat teräskavioiden kilskavioiden teräskalskeen.
– Olenko minä kauhean palanut?
Neiti pronssi veti paitaa alas niskaltaan.
– Et, sanoi neiti Kennedy. Kyllä se vielä ruskeaksi muuttuu. Kannattaa kokeilla booraksia ja laakerikirsikkavettä.
Neiti Douce puolittainnousi syrjäsilmin vilkaisemaan ihoaan baarinpeilistä kultakirjaillusta, jossa valko- ja punaviinilasit kimalsivat ja niiden lomassa simpukka.
– Ja jättää sen käsiini sitten, hen sanoi.
– Kokeile sitä glyseriinin kanssa, neiti Kennedy neuvoi.
Jättäen niskalleen ja käsilleen hyvästit neiti Douce
– Ihottumaa niistä vaan saa, vastasi, istuutuen taas. Pyysin siltä Boyd’sin menninkäiseltä jotain ihoa varten. 
Neiti Kennedy, kaataessaan nyt täyshautunutta teetä, ilmeili ja anoi:
– Voi, älä muistuta minua hänestä, taivaan tähden!
– Mutta anna nyt kun kerron ensin, neiti Douce rukoili.
Makeaa teetä kaadettuaan maidolla neiti Kennedy telkesi molemmat kaksi korvaa pikku sormin.
– Ei, älä, hen huusi.
– Minä en kuuntele, hen huusi.
Vaan Bloom?
Neiti Douce ähkyi menninkäisen nenä-äänellä:
– Teidän mitä varten? sanoo hän.
Neiti Kennedy hellitti korvainsa teljet, kuulla, puhua: mutta sanoi, mutta anoi taas:
– Älä pane minua ajattelemaan häntä tai läkähdyn. Kamala vanha haaska! Sinä iltana Ancient Concert Roomsilla.
Hän siemaisi nyrpeissään juomaansa, kuumaa teetä, siemaisun, siemaisi sokerista teetä.
– Seisoo siinä tällä lailla näin, neiti Douce sanoi, kallistaen pronssipäänsä kello yhdeksän asentoon, pullistaen nenänsyrjiään. Huha! Huha!
Kimeä kikattava kiljahdus kimmahti neiti Kennedyn kurkusta. Neiti Douce tuhisti ja turskoi sieraimiaan jotka värisivät hävythnthnth kuin nuuhkiva kuono.
– Ooh! kiljahtaen neiti Kennedy huudahti. Se mulkosilmä ei kyllä unohdu!
Neiti Douce yhtyi syvän pronssisesti nauraen, huutaen:
– Ja sinun toinen silmä!
Blookenen synkkä silmä luki Aaron Figatnerin nimen. Miksi aina ajattelen Figather? Gathering figs niinkuin viikunoita keräämässä, kai. Ja Prosper Lorén hugenottinimi. Ohi Bassin siunattujen neitseiden Bloomin synkeät silmät ohimenivät. Siniviittainen, alta valkea, tulkaa minun tyköni. Jumalana pitävät hentä: tai jumalattarena. Ne tänään. En päässyt näkemään. Se kaveri puhui. Opiskelija. Jälkeen Dedaluksenpojan kanssa. Saattoi olla Mulligan. Kaikki hyvännäköisiä neitseitä. Sehän se niitä elostelijoita sinne vetää: henen valkea.
Ohi menivät hänen silmänsä. Synnin sulot. Ovat suloisia sulot.
Synnin.
Kimeäksi remakaksi nuoret kultapronssiset äänet sekottuivat, Douce kera Kennedyn sinun toinen silmä. He viskoivat nuoria päitä taa, pronssi kikatuskulta, päästäen vapaanalentämään naurunsa, kiljuen, sinun toinen, merkkejä toinen toisilleen, korkeita kimeitä nuotteja.
Ahh, läähättäen, huoaten, huoaten, ahh, uupuneena heidän riemunsa raukeni.
Neiti Kennedy vei taas kuppinsa huulilleen, nosti, joi siemauksen ja kikahtikahteli. Neiti Douce, kumartuen teetarjottimen ylle, pörhisti taas nenäänsä ja pyöritteli lystikkäitä pullistuneita silmiä. Taas Kennykikatus, taivutellen heleitä hiuskruunujaan, taivutellen itseään, kilpikonnanluinen niskakampansa näkyen, purskauttti suustaan teetään, tikahtuen teehen ja nauruun, yskien ja tikahtuen, huutaen:
– Mitkä talisilmät! Kuvitella että olisi aviossa sellaisen miehen kanssa! hen huusi. Sellainen parrantynkäkin!
Douce antoi tulla täyttä kaulaa hienon kiljaisun, täyden kiljaisun täydestä naisesta, ihastuksesta, ilosta, närkästyksestä.
– Aviossa taliturvan kanssa! hän kiljui.
Kimakasti, sitten syvästi nauraen, pronssissa sitten kullassa, he yllyttivät toistaan toisiaan remakasta rämäkkään, äänisarjana helisten, pronssikulta kultapronssi, kimakansyvä, nauru naurusta nauruun. Ja sitten nauroivat taas. Tali, mikä tali. Uupuneina, hengästyksissään tärisevät päänsä he painoivat, letitetyn ja kruunuhuippuisen kiiltäväksikammatun kera, tiskinreunusta vasten. Palavissaan (oo!), läähättäen, hikoillen (oo!), hengästyksissään.
Aviossa Bloomin, talihalialibloomin kanssa.
– Oi hyvät Pyhät! neiti Douce sanoi, huoaten hypähtelevän ruusunsa yllä. Ei olisi pitänyt nauraa niin. Nyt olen ihan märkä.
– Mutta neiti Douce! neiti Kennedy protestoi. Että olet kauhea!
Ja punastui yhä lisää (olet kauhea!), kullaisemmin.
Ohi Cantwellin toimiston harhasi Talihalibloom, ohi Ceppin neitseiden, öljyistäänvälkkyjen. Nannettin isä kierteli niitä kaupustelemassa, lirkutellen ovilla niinkuin minä. Uskonto lyö leiville. Käynpä puhumassa hänelle Keyesin rekl. Syödä ensin. Haluan. Ei vielä. Neljältä, hen sanoi. Aika se vain rientää. Viisarit kiertää. Eteenpäin. Missä syödä? Clarence, Dolphin. Eteenpäin. Raoulia seuraten. Syödä. Jos tienaan viisi guineaa niistä reklaameista. Sinipunaiset silkkialushameet. Ei vielä. Synnin sulot.
Punastuen vähemmän, vähemmän, kullaisesti kalpeni.
Heidän baariinsa vaelsi herra Dedalus. Murenia, kiskoen kynnenmurenia toisesta paksusta peukalonkynnestään. Murenia. Hän vaelsi.
– Ah, tervetuloa takaisin, neiti Douce.
Hän piti henen kättään. Oliko henellä soma loma?
– Kertakaikkiaan. 
Toivottavasti henellä oli kaunis sää Rostrevorissa.
– Upea, hen sanoi. Katsokaa minua mikä upea näky. Päivät pitkät rannalla paistattelemassa.
Pronssinen valkeus.
– Erinomaisen tuhmaa teiltä, herra Dedalus sanoi henelle ja puristi henen kättään suopeasti. Vietellä nyt yksinkertaisia miesparkoja.
Neiti satiininsileä neitoi käsivartensa pois.
– Höpsistä! hen sanoi. Tekö yksinkertainen. Ette minusta.
Hän oli.
– No tuota, oikeastaan kyllä, hän tuumaili. Näytin niin yksinkertaiselta kehdossa että minut ristittiin simppeliksi Simoniksi. 
– Te olitte varmaan oikea mussu, neiti Douce lausui vastaten. Ja mitähän se lääkäri tänään määräsi?
– No tuota, hän tuumaili, ihan mitä te vain sanotte. Taidan vaivata teitä tilkalla raikasta vettä ja puolella lasillisella viskiä.
Kilikil.
– Alttiina palveluksessanne, neiti Douce myöntyi.
Aistikkaan alttiisti päin peilin kultaa Cantrell ja Colchranea hen käännähti. Aistikkaasti hen valutti mitallisen kultaista viskiä kristallisesta lekkeristään. Hra Dedalus takkinsa liepeestä kaivoi massin ja piipun. Alttiutta hen tarjoili. Piipunvarresta hän puhalsi kaksi käheää huilunsäveltä.
– Kautta Juppiterin, hän tuumaili. Monasti on tehnyt mieli nähdä Mournen vuoret. Ilma varmasti varsin vahvistavaa siellä. Mutta kun aikansa uhkaa niin lopulta sataa, sanotaan. Kyllä kyllä.
Kyllä. Hän sormeili hiussuortuvia, henen neidonhiuksiaan, henen merenneidon, kulhoon. Murenia. Suortuvia. Tuumissaan. Mykkänä.
Ei kukaan ei mitään ei virkkanut. Kyllä.
Iloisesti neiti Douce puunasi juomalasia, liversi:
– Ah, Idolores, kuningatat idän aavain!
– Onko herra Lidwell käväissyt tänään?
Sisään tuli Lenehan. Tuonne tänne tähyili Lenehan. Hra Bloom ehätti Essexin sillalle. Kyllä, ylitti Bloom Jees-seksin sillan. Marthalle kirjoittaa pitää. Paperia ostaa. Daly’s. Tyttö siellä suopea. Bloom. Bloo-ukko. Bluum kuin kukka, rukka. Bluutamo ruisvainiolla.
– Hän oli täällä lounasaikaan, neiti Douce sanoi.
Lenehan tuli lähemmä.
– Onko Boylan käynyt kyselemässä minua?
Hän kysyi. Hen vastasi:
– Neiti Kennedy, käväisikö hra Boylan sillä välin kun olin yläkerrassa?
Hen kysyi. Nti Kennedynääni vastasi, toinen teekuppi koholla, katse kirjansa sivulla.
– Ei. Eipä käväissyt.
Nti Kennedynkatse, kuultu ei nähty, jatkoi lukemista. Lenehan voileipäkuvun ympäri pyöreää kehoaan väkertäen käkesi näkemään.
– Piip! Ken on nurkassa?
Kennedynvilaisunkaan palkitsematta hän silti overturoi. Varomaan naskeleitaan. Lukemaan mustat vain: pallo-oon, koukkuässän.
Kili keikun kei.
Neitokulta hen luki ja eikä vilaissut. Huomaavinasikaan. Hen ei ollut huomaavinaankaan kun hän henelle ulkomuistista pajatti sollaasiidoo satua:
– Kerranpak kettuh haikarank kohtasip. Panik kettuh haikarallen: Nokkasit työntäisitkök kurkkuhunis, sieltäl luun pois kiskoakses?
Suottapa paukutti. Nti Douce kääntyi teetään päin syrjään.
Hän huokasi, syrjään:
– Hoh hoi! Jaj-jaa!
Hän tervehti hra Dedalusta ja sai nyökkäyksen.
– Terveisiä kuulun isän kuululta pojalta.
– Ketä tarkoittanet? hra Dedalus kysyi.
Lenehan levitti supisuopeita käsivarsia. Ketäkö?
– Ketäkö tarkoittanen? hän kysyi. Ettetkö muka tiedä? Stepheniä, nuorta runoniekkaa.
Vesiperä.
Dedalus, kuulu isä, täyden ei-vesiperäisen piipun poies pani.
– No nyt minä näen, hän sanoi. En oitis tunnistanut häntä. Liikuskelee kuulemma varsin valikoidussa seurassa. Oletko nähnyt häntä viimemmin?
Hän oli.
– Vastahan mä tänään kanssaan nektarkannua kallistin. Mooneylla en ville ja Mooneylla sur mer. Oli kuitannut kahisevaa muusansa ponnistuksista.
Hän hymyili pronssin teenhuuhtomille huulille, kuunteleville huulille ja silmille.
– Koko Erinin eliitti roikkui hänen huulistaan. Pitkäpiimäinen pakinoitsijamme, Hugh Mac Hugh, Dublinin briljantein skribentti ja kynämies, ja se vetisen villin lännen laulajapoika joka tunnetaan sointuisalla nimellä Madden O'Burke.
Kotvan tauon jälkeen hra Dedalus kohotti grogiaan ja
– Varmasti oli verrattoman viihtyisää, sanoi hän. No nyt minä näen.
Hän näe. Hän joi. Etähisella murehisella vuorisella silmällä. Lasinsa laski.
Hän katsoi salin ovea päin. 
– Näen että olette siirtäneet pianoa.
– Virittäjä kävi tänään, neiti Douce vastasi, virittämässä sen baarikonserttia varten ja siinä meillä vasta eksellentti soittomies on.
– Onko tosi?
– Eikö käynytkin, neiti Kennedy? Tosi klassillikko, sillä lailla. Ja vielä sokea, rassu parka. Ei kahdenkymmenenkään vielä varmaan takuulla.
– Onko tosi? hra Dedalus sanoi.
Hän joi ja poies vaelsi.
– Käy niin surku katsoa hänen kasvojaan, neiti Douce osaaotti. 
Jumalan kirous porton äpärälle.
Ding henen säälilleen itki ruokailijan kello. Baarin ja ruokasalin ovelle tuli kalju Pat, tuli vajainen Pat, tuli Pat, Ormondin tarjoilija. Laageria ruokailijalle. Laageria alttiudetta tarjoili hen.
Maltilla Lenehan odotti Boylania maltitonta, kili keikun bleiskuvaa poikaa.
Pitäen kantta koholla hän (ken?) tähysi arkkuun (arkkuun?) kaltevia kolminkertaisia (pianon!) kieliä. Hän painoi (sama joka painoi suopeasti henen kättään), pehmeästi pedaloiden, kolmisoinnun: nähdä huovan paikoin kohoavan, kuulla pehmustetun vasaraniskun itse teossa.
Kaksi arkkia kermanväristä veliinipaperia yhden varulta kaksi kirjekuorta kun olin Wisdom Helyllä viisas Bloom Dalyllä Henry Flower osti. Etkö ole onnellinen kodissasi? Kukka lohdukseni ja neula leikkaa lem. Tarkoittaa jotakin: aiskieli. Kaunokkiko se oli? Viattomuutta siis. Säädyl. neiti tapaam. messun jälkeen. Kiitos hirveen kauheen kamalasti. Viisas Bloom silmäili reklaamia ovessa, merenneito somilla aalloilla poltellen keikkuva. Polta merenneitoja, kaikkein kuulain tuulahdus. Hiukset hulmuten: riutuenlempii. Jotakuta miestä. Raoulia. Hän silmäili ja näki etäällä Essexin sillalla hilpeän hatun kieseillä ajelemassa. On se. Taas. Kolmas kerta. Yhteensattuma.
Kilisten pehmeillä renkailla ne rattailivat sillalta Ormond quaylle. Mene perässä. Ota se riski. Mene joutuun. Neljältä. Lähellä nyt. Ulos.
– Kaksi penniä, sir, kauppatyttö tohti sanoa.
– Ahaa... olin ihan unoh... anteeksi...
– Ja neljä.
Neljältä hen. Valloittavasti hen Bloohällekelle hymyili. Bloo hym pik poi. Äkemiinkii. Kaakoo. Luuletko olevasi ainoa jyvä sannassa? Tekee sen kaikille. Miehiä varten.
Raukean vaiteliaana kulta kumartui sivunsa puoleen.
Salista kutsu kaikui, verkkaan kuoleva. Se oli äänirauta joka oli virittäjällä jonka hän unohti jota hän nyt löi. Kutsu taas. Jota hän nyt nosti jota se nyt värisi. Kuuletko? Se värisi, puhdas, puhtaampi, vienosti ja vienommin, sirisevät piikkinsä. Verkkaammin, hiipuvassa kutsussa.
Pat maksoi ruokailijan tappikorkkisesta pullosta: ja yli lasin, tarjottimen ja tappikorkkisen pullon ennen menoaan ehättihe kuiskia, kaljuna ja kuurona, neiti Doucen kanssa.
– Tähdet kirkkaat haalenee...
Äänetön laulu sisältä laulettu, lauloi:
– ... ja aamu sarastaa.
Tusina linnunsäveltä sirisi diskantissa kirkkaan vastauksen herkkien käsien alla. Kirkkaasti näppäimet, vilkkuen, solmiutuen, näppäillen, kutsuivat ääntä laulamaan kasteisen aamun, nuoruuden, lemmen jäähyväisten, elämän, lemmen aamun sävelmää.
– ... helmin kasteisin...
Lenehanin huulet tiskin yli lespasivat matalan houkutusvihellyksen.
– Mutta katsokaapas tänne, hän sanoi, Kastilian ruusunen.
Kilinärattaat rattautuivat trottuaarin reunaan.
Hen nousi ja painoi kirjan kannet kii, Kastilian ruusunen: piinattuna, riutuneena, unelmoiden nousi.
– Putosiko hen vai työnnettiinkö henet? hän kysyi heneltä.
Hen vastasi, väheksyen:
– Älkää kyselkö niin teille ei valehdella.
Moinen nainen, naisenmoinen.
Blazez Bolanin tiptop kellanruskeat kengät narskuivat baarinlattiaa vasten hänen astellessaan. Kyllä, kultaa likeeltä kera prossin etäältä. Lenehan kuuli ja tunsi ja tervetulleeksi toivotti hänet.
– Kas siellä valloittajasankar’ saapuu.
Rattaiden ja ikkunan välissä askeltaan arastaen meni Bloom, valloittamaton sankar. Mut näh hän vois. Istuin jolla istui: lämmin. Musta arka kolli käveli kohti Richie Goldingin asianajajan salkkua, tervehdykseen kohotettua.
– Ja sinä mulle, mulle ...
– Kuulin että olit näillämain, sanoi Blazes Bolan.
Hän hipaisi heleälle neiti Kennedylle kallellisen olkihattunsa lieriä. Hen hymyili hänelle. Mutta sisar pronssi hymyili hentä hereämmin, runsaamman tukkansa, povensa ja ruususensa hänelle kohentaen.
Tiptop Boylan juomia järjestämään.
– Mitä saa olla? Lasi bitteriä? Lasi bitteriä, kiitos, ja luumulikööri minulle. Sähke tullut jo?
Ei vielä. Neljältä hen. Ken sanoi neljä.
Cowleyn punakorvat ja pullea omena sheriffin toimiston ovella. Vältä. Goulding keino. Mitä hän tekee Ormondissa? Vaunut odottavat. Odota.
Hei. Minne matka? Vähän purtavaa? Minäkin tässä juuri. Täällä. Ai Ormondissa? Paras vaste Dublinissa. Näinkö on? Ruokasali. Istut siellä aloillasi. Näet, näkymättä. Taidanpa tehdä seuraa. Mennään. Richie edeltä meni. Bloomse urasi esimerkkiä. Ruhtinaallinen rateria.
Neiti Douce kurkotti ylös ottamaan isoa pulloa, ojentaen satiinista käsivarttaan, poveaan joka likipitäen puhkesi, niin ylös.
– Oo! Oo! paukkoi Lenehan, henkeä haukkoen kullakin kurkotuksella. Oo!
Mutta helposti hen  sieppasi saaliinsa laskien sen voittoisasti alas.
– Miksette te kasva? kysyi Blazes Boylan.
Henpronssi, vuodattaen kannustaan paksua sokerista juomaa hänen huuliaan varten, katsoi sen valuessa (kukka takissaan: ken antoi hänelle?) ja sokersi äänellään:
– Hienoa tavaraa pienissä paketeissa.
Toisin sanoen hen. Sievästi hen kaatoi sitkaansokerista luumujuomaa.
– Lykkyä tykö, Blazes sanoi.
Hän iski tiskiin laveän lantin. Lantti kilahti.
– Odotahan, sanoi Lenehan, että minä...
– Tykö, hän toivotti, kohottaen kuplivan kaljansa.
– Sceptre se pesee koko sakin, hän sanoi.
– Minäkin tuikkasin hiukkasen, sanoi Boylan, silmää iskien, siemaisten. En omasta puolestani, siis. Erään ystäväiseni oikku vain.
Lenehan joi yhä ja irvisteli kallelliselle kaljalleen ja neiti Doucen huulille jotka likipitäen hyräilivät, eivät kiinni, syvänmerensävelmää henen huultensa livertämää. Idolores. Itäiset aavat.
Kello surrasi. Neiti Kennedy meni heidän sivuitseen (kukka, ken mahtoi antaa), teetarjotinta vei poies. Kello klaksahti. 
Neiti Douce otti Boylanin lantin, löi reippaasti kassakonetta. Se kilahti. Kello kalahti. Egyptin kaunoinen keimaili ja kaiveli kassaa ja hyräili ja ojensi vaihtorahat. Sä tähyös länteen. Kalahdus. Minua.
– Paljonko se lyö? kysyi Blazes Bolan. Neljä?
Reikä reikä.
Lenehan, tihrusilmät nälässä henen hyräilystään, povesta hyrräävästä, nykäisi  Blazes Bolania hihasta.
– Kuunnellaanpas, hän sanoi.
Gouldingin, Collins, Ward simerkki johdatti Bloomia ruisbluutamoisten pöytien ohi. Hajamielisesti hän valitsi intomielin, kaljun Patin katsannossa, pöydän oven tuntumasta. Olla lähellä. Neljältä. Onko hän unohtanut? Ehkä temppu. Ei tule: kiihottaa ruokahalua. Minusta ei olisi. Odota, odotas. Pat, tarjoilija, waiter, odotti.
Kipinöivä pronssinen asuuri silmäili Blasuurin taivaansinistä solmiota ja silmiä.
– Antaa mennä, painosti Lenehan. Eihän täällä ketään. Että hänkin kuulee.
– ... ja Floransa huulille yltäin.
Ylös, yläsävel, kaikui diskantissa, kirkkaana.
Pronssidouce joka seurusteli ruusunsa kanssa joka kohosi ja vaipui haki Blazes Bolanin kukkaa ja silmiä.
– Meidän mieliksemme. 
Hän aneli, myönnytteli, ja aneli taas.
– En jättää sua voinutkaan...
– Hemminstten, neiti Douce lupasi kainosti.
– Ei vaan nyt, yllytti Lenehan. Sonnez la cloche! Antakaa mennä! Ei täällä ketään ole.
Hen katsoi. Vikkelästi. Neiti Kenn kuulon ulottumattomissa. Nopea kumarrus. Kahdet kuumeiset kasvot katsoivat henen kumarrustaan.
Väristen soinnut harhautuivat sävelmästä, tapasivat sen taas, kadotetun soinnun, ja kadottivat ja löysivät sen, horjuen.
– Antakaa mennä! Nyt! Sonnez!
Kumartuen hen nappasi hameen koholle polven yläpuolelta. Viivytteli. Kiusasi heitä vielä, kumarteli, venytteli, härnäävin silmin. 
– Sonnez!
Läps. Hen päästi äkkiä kimmahtamaan nappaamansa joustavan sukkanauhan vasten läpslämmintä läpsmakeaa naisen lämminsukkaista reittä.
– La cloche! huusi hilpeä Lenehan. Omistajan harjoittama. Ei mitään sahanpurua siellä.
Hen hymyilymyillen ylimieleili (itku! eikö miehet?), mutta, valoapäin liukuen, mieleästi hen hymyili Boylanille.
– Te sitten olette varsinaisia vulgaareja, hen liukuessaan sanoi.
Boylan silmäsi, silmäsi. Viskasi paksuille huulilleen pikarinsa, tyhjiinjoi pikkiriikkisen  pikarinsa, imien viimeiset paksut sinipunaiset sokeriset pisarat. Hänen lumotut silmänsä seurasivat, seurasivat henen liukuvaa päätään sen mennessä baarin poikki, peileistä jotka kullattu kaari olut-, valkoviini- ja punaviinilasien kimmeltää, ja piikkisen simpukan, joissa se soinnutti, heijastettuna, pronssinsa aurinkoisempaan pronssiin.
Kyllä, pronssi likeeltäohi.
– ... Hyvästi, oi armain!
– Menoksi, sanoi Boylan matitonna.
Hän siirsi pikarinsa rivakasti syrjään, kouraisi vaihtorahat.
– Odota hetkonen, kerjäsi Lenehan, hopulla hörpäten. Piti kertoa sinulle. Tom Rochford...
– Tule kuin tuli ja leiskaus, sanoi leiskuva Blazes, mennen.
Lenehan kulautti, lähteäkseen hänkin.
– Onko sulla sarvi vai mitä? hän sanoi. Odota. Tulossa ollaan.
Hän seurasi kiireisiä narisevia kenkiä mutta pysähtyi ketterästi kynnykselle tervehtimään kahta hahmoa, tukevaa hoikka vierellään.
– Kas päivää, herra Dollard.
– Hää. Päiväätä päivää, Ben Dollardin heiveröinen basso vastasi, unohtaen toviksi isä Cowleyn murheet. Älä suotta hänestä huoli, Bob. Alf Bergan puhuu hongankolistajalle. Tungetaan sille Juudas Iskariotille korsi korvaan tällä kertaa.
Huokaellen herra Dedalus saapui salin poikki, sormi silmäluomea hivellen.
– Hohoo, niin tehdään, Ben Dollard jodlata jokelsi. Hei, Simon, anna tulla joku kipale. Kuultiin pimputusta.
Kalju Pat, vajainen tarjoilija, odotti juomatilauksia, Poweria Richielle. Ja Bloomille? Antaas katsoa. Ei panna häntä kävelemään kahta kertaa. Hänen liikavarpaansa. Neljä nyt. Miten lämmin tämä musta on. Tietty hermot vähän. Taittaa (näinkö?) lämpöä. Antaas katsoa. Siideriä. Kyllä, pullo siideriä.
– Älkääs nyt, Dedalus sanoi. Minä tässä vain rimputtelin, nääs.
– Mitä turhia, anna mennä, Ben Dollard huudahti. Väistyös turha murhe. Tule Bob.
Hän asteli Dollard, lökäpöksy, heidän edellään (katso tuota kaveria jolla on: katso häntä nyt) saliin. Hän mätkäytti hänet Dollardin tuolille. Hänen kihtiset käpälänsä mätkäyttelivät sointuja. Mätkäyttelivät, lakkasivat äkisti.
Kalju Pat ovensuussa kohtasi teettömän kullan palaamassa. Vajaisena hän tahtoi Poweria ja siideriä. Pronssi ikkunan luona, katseli, pronssia etäältä.
Kilikil tilppasen hilputti.
Bloom kuuli kilkkeen, heikon äänen. Hän lähtee. Hienoisen nyyhkäisyn Bloom henkäisi hiljaisiin sinerviin kukkiin. Kilisten. Hän on mennyt. Kilikil. Kuule.
– Rakkaus ja sota, Ben, herra Dedalus sanoi. Herra siunatkoon vanhoja hyviä aikoja.
Neiti Doucen julkeat silmät, katsetta kohtaamattomat, kääntyivät kaihtimesta, auringon pökerryttäminä. Mennyt. Mietteissään (ken tietää?) pökerryksissään (pökerryttävä valo) hen laski säleverhoa liukunarusta. Hen veti mietteissään (miksi hän lähti niin äkkiä kun minä?) alas pronssinsa ympärille, baariin jossa kalju seisoi sisar kullan vierellä, ei-eksellentti kontrasti, kontrasti ei-eksellentti eksellentitön, hitaan viileän himmeän merenvihreän liukuvan varjon syvyyden, eau de Nilin.
– Goodwinin ukkopaha oli pianossa sinä iltana, isä Cowley muistutti heitä. Hänen ja Collard-flyygelin välillä oli hienoista mielipiteiden eroavuutta.
Oli.
– Ihan hänen oma sympoossiuminsa, hra Dedalus sanoi. Häntä ei olisi pirukaan pysäyttänyt. Hankala vanha veikko kun hänellä alkoi nousta päähän.
– Luoja, muistatko sinä? Ben roteva Dollard sanoi kääntyen kolhituista koskettimista. Ja minulla jessus vieköön ei ollut hääpukua.
He nauroivat kaikki kolme. Hänellä ei ollut hää. Koko trio nauroi. Ei hääpukua.
– Ystävästämme Bloomista oli suuri apu sinä iltana, Dedalus sanoi. Missä muuten minun piippuni on?
Hän vaelsi takaisin baariin hakemaan kadotetun soinnun piippuaan. Kalju Pat kantoi kahden ruokailijan juomia, Richien ja Poldyn. Ja isä Cowley nauroi taas.
– Minä taisin pelastaa tilanteen, Ben.
– Niin teit, vahvisti Ben Dollard. Muistan myös ne kireät housut. Se oli loistava ajatus, Bob.
Isä Cowley punastui kirkuvanpurppuraisia korviaan myöten. Hän pelasti tilant. Kireät hou. Loistava aj.
– Tiesin että hän oli ihan sinisenä, hän sanoi. Vaimo soitti pianoa Coffee Palacessa lauantaisin varsin nimellistä palkkiota vastaan ja kuka se oli kun minulle vinkkasi että hen harjoitti myös tätä toista ammattia? Muistatteko? Jouduttiin koluamaan koko Hollers street heitä etsimässä kunnes saatiin numero siltä hepulta Koeghilla. Muistatteko?
Ben muisti, laveat kasvot haltioissaan.
– Jumaliste että henellä oli ylellisiä iltapukuja ja sälää siellä.
Herra Dedalus vaelsi takaisin, piippu kädessä.
– Merrion squaren tyyliä. Tanssiaispukuja, jumaliste, ja hovipukuja. Eikä hän halunnut ottaa mitään maksuakaan. Mitä? Kolmikolkkahattuja ja boleroita ja pönkkähousuja vaikka millä mitalla. Mitä?
– Niinpä-niin, herra Dedalus nyökkäsi. Tilaisuuteen tarttukaa, Marion luopuu vaatteistaan.
Kilinä hilputti rantakatuja pitkin. Blazes pomppivilla renkailla istui jalat haralla.
Maksaa ja pekonia. Paistia ja munuaispiirasta. Hyvä on, sir. Hyvä on, Pat.
Rouva Marion. Me teem. Kis koisi. Palaneen haju. Paul de Kockin. Mukava nimi häne.
– Mikä se henen tyttönimensä nyt olikaan? Uhkea typykkä. Marion...
– Tweedy.
– Niin. Elääkö hen?
– Ja potkii.
– Hen oli ... kenenkä...
– Rykmentin tytär.
– Aivan, hitto. Ukkohan oli paraatisoittokunnan pomo.
Herra Dedalus raapaisi, sihisytti, sytytti, puhalsi tuoksuvan pöllyn sitten
– Irlantilainen? Enpä tiedä, todella. Onko hen, Simon?
Pöllyn sitten tuprun, pöllyn, väkevän, tuoksuvan, ratisevan.
– Poskilihas on...Mitä?... Hiukka ruosteessa... Niin, kyllä hen on... Oi Molly O., mun tyttöni irlantilainen.
Hän pölläytti kitkerän hattaraisen kiehkuran.
– Gibraltarin kalliolta... aina sinne missä...
He riutuivat merenvarjon syvyydessä, kulta oluthanalla, pronssi maraskiinolla, mietteissään molemmat, Mina Kennedy, 4 Lismone terrace, Drumcondra Idoloresin kera, kuningatar, Dolores, vaiti.
Pat tarjoili, kannettomia ruokia. Leopold leikkasi maksasiivuja. Kuten jo sanottu hän söi halukkaasti sisäelimiä, pähkinäisiä mahoja, käristettyä turskanmätiä Richie Gouldingin, Collis, Ward taas nauttiessa paistia ja munuaista, paistia sitten munuaista, pala palalta piirasta hän popsi Bloom popsi he popsivat.
Bloom ja Goulding, vaitonaisuudessa avioidut, söivät. Ruhtinasten rateriaa.
Bachelor’s walkia poikamiehentietä hilppaasti kilkunkilisteli Blazes Boylan, poikamies, auringossa, paahteessa, tamman kiiltävä takamus ravaten piiskan sivalluksesta, pomppivilla renkailla: jalat haralla, lämpimästi-istutettuna, Boylan maltittomuus, poltteissaan, pelotonna. Sarvi. Onko sulla? Sarvi. Onko sulla? Sul-la-la sarvi.
Heidän ääniensä yli Dollard bassoi hyökkäyksen, boomaten yli pommittavien sointujen:
– Kun lempi jo syönee sieluni poltteen...
Bensielubenjaminin jylinä-ääni nousi aina täräjöiviin lemmestäväräjöiviin kattopienoihin asti.
– Sota! Sota! huusi isä Cowley. Sinä olet soturi.
– Niin olen, Ben Soturi nauroi. Taisin ajatella sinun vuokraisäntääsi, jolla on niin lemmekäs nimi. Rakkaus tai rahat.
Hän lopetti. Hän pudisti valtavaa partaa, valtavia kasvojaan haksahdukselleen valtavalle.
– Sinähän halkaiset henen tärykalvonsa, hra Dedalus sanoi savuntuoksun läpi,  noilla elimillä.
Parrakkaan ylenpalttisesti nauraen Dollard hakkasi koskettimia. Jo toki.
– Puhumattakaan siitä toisesta kalvosta, isä Cowley lisäsi. Tauko, Ben. Amoroso ma non troppo. Päästä minut sinne.
Neiti Kennedy tarjoili kahdelle herrasmiehelle tuopilliset kylmää portteria. Hen lausui huomautuksen. Niinpä niin, ensimmäinen herrasmies sanoi, sorea sää oli. He joivat kylmää portteria. Tiesikö hen mihin hänen ylhäisyytensä käskynhaltija oli matkalla? Ja kuuliko teräskavioiden kalskavioiden kalkkaavan. Ei, hen ei tiennyt sanoa. Mutta olisihan se lehdessä. Voi, ei maksa vaivaa, henen. Ei siitä mitään. Hen leyhytti avattua Independentiään, hakien käskynhaltija, hiuskruunujensa hitaasti liikahdellen, käskynhal. Liikaa vaivaa, ensimmäinen herrasmies sanoi. Ei, ei lainkaan. Miten hän katsoi tuota. Käskynhaltijaa. Kulta kera pronssin kuulivat teräksen raudan.
– ... ....... sieluni poltteen
ei huominen huoleta lain.
Maksakastikkeeseen Bloom muhensi muhennettuja perunoita. Rakkaus ja sota joku on. Ben Dollardin kuulu. Ilta kun hän pyyhälsi meille lainaamaan pukua siihen konserttiin. Housut piukat kuin rumpu hänellä. Soittoporsaita. Että Molly nauroi kun hän lähti. Heittäytyi selälleen sängylle, ulvoen, potkien! Kaikki hänen kalleudet näytillä. Hyvät Pyhät, että minä olen märkä! Oi naiset eturivissä! Oi, en koskaan ole nauranut näin! Jaa no, tietty, siitähän hänelle tuo tynnyrinkaikuinen. Esimerkiksi eunukit. Kukahan soittaa. Hyvä tuntuma. Cowley varmaan. Musikaalinen. Tuntee minkä tahansa sävelen. Pahanhajuinen hengitys hänellä, poika parka. Lopetti.
Neiti Douce, hurmaava vaaleanpehmeä Lydia Douce, kumarsi aistikkaalle asianajajalle, George Lidwellille, herrasmiehelle, saapuvalle. Hyvää iltapäivää. Hen luovutti kostean (hienonnaisen) kätensä hänen lujaan puristukseensa. Iltapäivää. Kyllä, hen tullut takaisin. Samaan vanhaan hyrskynmyrskyyn taas.
– Ystävänne ovat tuolla sisällä, herra Lidwell.
Herra Lidwell, aistikkaana, asiaan ajettuna, piteli lyydiaa kättä.
Kilikil
Bloom söi maks kuten sanottu. Siistiä täällä sentään. Se kaveri Burtonilla, rustontahmaama. Ei-ketään täällä: Goulding ja minä. Siistit pöydät, kukkia, lautasliinahiippoja. Pat sinne, Pat tänne. Kalju Pat. Ei mitään tekemistä. Paras vaste Dub.
Piano taas. Cowley se on. Miten hän sopii siihen, kuin yhtä sen kanssa, keskinäinen ymmärrys. Ikävät vänkääjät viulujansa vinguttavat, katse jousenpäässä, sahailevat sellojansa, muistuu mieleen hammassärky. Henen kimeä pitkä kuors. Ilta kun olimme aitiossa. Vetopasuuna alhaalla tuututti kuin tappajavalas, näytösten välillä toinen messinkiveijari kiersi auki, tyhjensi syljen. Ja kapellimestarin jalat, pussihousut, hilputa kilppuivat. Tekee oikein kun kätkee ne.
Kililik kilisten hilkkuen hilppaisten.
Vain harppu. Ihana. Kultainen hehkuva valo. Tyttö kosketti sitä. Valtaistuin ihanaisen. Kastike on aika hyvää naiden rater. Kultainen laiva. Erin. Harppu mi kerran, tai kaksi. Kädet kukkaviileet. Ben Howth, rhododendronit. Me olemme heidän harppujaan. Minä. Hän. Vanha. Nuori.
– Oh, ei minusta, kuule, herra Dedalus sanoi, ujosti, haluttomana. 
Lujana.
– Siitä vaan, piruvie, Ben Dollard murisi. Vaikka pätkissä.
– M’appari, Simon, isä Cowley sanoi.
Näyttämöä päin hän harppoi parisen askelta, vakavana, tuskassaan mittavana, pitkät käsivarret harallaan. Käheästi hänen kaulansa omena köhäisi vienosti. Vienosti hän lauloi utuiselle merimaisemalle tuolla: Viimeiset jäähyväiset. Niemi, laiva, purje lainehilla. Jää hyvästi. Suloinen neito, huntunsa hulmuten tuulessa niemellä, tuuli henen ympärillään.
Cowley lauloi.
– M’appari tutt’amor:
Il mio sguardo l’incontr...
Hen huiskutti, Cowleytä kuulematta, huntuaan lähtevälle, lemmitylle, tuulelle, lemmelle, kiitävälle purjeelle, paluulle.
– No nyt, Simon.
– Tanssin päivät ne on minulla takana jo, kuule Ben... Vaikka...
Herra Dedalus laski piippunsa ääniraudan viereen ja, istuutuen, kajosi kuuliaisiin koskettimiin.
– Ei Simon, isä Cowley kääntyi. Soita se alkuperäisenä. Yksi alempaa.
Koskettimet, kuuliaiset, kohosivat, kertoivat, lankesivat, tunnustivat, hämmentyivät.
Näyttämölle harppoi isä Cowley.
– Hei, Simon, minä säestän sinua, hän sanoi. Nousehan.
Ohi Graham Lemonin ananasmakeisten, Elveryn elefantin kilikil keikkui. 
Paistia, munuaista, maksaa, muhennettuna ruhtinaiden ruualla istuivat ruhtinaat Bloom ja Goulding. Ruhtinaat ruoalla he kohottivat ja joivat, Poweria ja siideriä.
Kaunein tenoriaaria mitä kuunaan on kirjoitettu, Richie sanoi: Sonnambula. Hän kuuli kun Joe Maas lauloi sinä iltana. Niin, mikä M’Guckin! Kyllä. Omalla tavallaan. Kuoripoikatyyliä. Maas oli poika. Messupoika. Lyyrinen tenori niin sanotusti. Kuunaan unohda sitä. Kuunaan.
Hellästi Bloom maksattoman pekonin ylitse näki piukkojen piirteiden pingottuvan. Selkäsärkyä hän. Kirkas silmä maksa puhki. Ohjelmassa seuraa. Viulujen maksaminen. Pillerit jauholeipää, guinean rasialta. Lykätään tuonnemmaksi. Laulaa myös: Manalassa kera vainajain. Asianmukaista. Munuaispiirasta. Nameja namuselle. Ei juuri kostu siitä. Paras vaste Du. Tyypillistä häntä. Poweria. Tarkka juomastaan. Vika lasissa, raikasta Vatryn vettä. Pihistelee tulitikkuja tiskiltä säästääkseen. Sitten syytää sovereignin joutavuuksiin. Ja kun häneltä pyytää ei pieruakaan. Kännipäissään kieltäytyy maksamasta ajurille. Outoja tyyppejä.
Kuunaan ei Richie unohtaisi sitä iltaa. Niin kauan kuin eläisi, kuunaan. Vanhan Royalin piippuhyllyllä pikku Peaken kanssa. Ja kun ensimmäisen sävel.
Sanat seisahtuivat Richien huulille.
Seuraavaksi survaisee soopaa. Tarinoi piru mistä vain. Uskoo omat valheensa. Ihan totta. Suurenmoinen valehtelija. Mutta tarvitsee hyvää muistia.
– Mikä aaria se on? kysyi Leopold Bloom.
– Kaikki on mennyttä nyt.
Richie työnsi huulensa törröön. Matala alkava sävel suloinen itkijäkeiju kuiskaili: kaikki. Rastas. Laulurastas. Hänen hengityksensä, linnunherkkä, hyvät hampaat hänen ylpeytensä, huhusi surkeasti valittaen. On mennyttä. Täyteläinen ääni. Kaksi säveltä yhdessä siinä. Mustarastas jonka kuulin orapihlajalaaksossa. Ottaen teemani hän kieputti ja rieputti niitä. Melkein selkein huuto oisin pois sen soisin. Kaiku. Kuink’ suloisesti vastaakaan. Miten se tehdään? Kaikki mennyttä nyt. Suruisasti hän vihelsi. Kaatua, luovuttaa, mennyttä.
Bloom kallisti leopoldin korvan ja taittoi lautasliinan reunan maljakon alle. Järjestystä. Kyllä, muistan. Ihana aaria. Unissaan hen meni hänen luokseen. Viattomuutta kuutamossa. Urhea, ei tunne vaaraansa. Silti: pidättele hentä. Huuda nimeä. Kosketa vettä. Kilikil. Myöhäistä. Hen janosi mennä. Siksi. Nainen. Sama kun yrittäisi seisauttaa meren. Kyllä: kaikki on mennyttä.
– Kaunis aaria, sanoi Bloom mennyttä Leopold. Tunnen sen hyvin.
Kuunaan koko elämässään Richie Goulding ei.
Hän tuntee sen hyvin myös. Tuntee tunteella. Yhä tankkaa tyttärestään. Viisas lapsi joka tuntee isänsä, Dedalus sanoi. Minut?
Bloom syrjäsilmin maksattoman yli näki. Kasvot kielii kaikki mennyttä. Riehakas Richie kerran. Kommat kammiotavaraa nyt. Heiluttaa korvaa. Liinarengas silmässään. Kerjuukirjeitä viemään lähettää poikansa nyt. Killisilmä Walter sir tein sir. En tahtoisi häiritä mutta olen tässä odotellut maksua. Anteeksi.
Piano taas. Kuulostaa paremmalta kuin viimeksi kun kuulin. Viritetty varmaan. Taukosi taas.
Dollard ja Cowley yhä yllyttivät vitkailevaa viisuniekkaa antamaan tulla.
– Anna tulla, Simon.
– Tulla, Simon.
– Hyvät naiset ja herrat, olen syvimmin vaikutettu ystävällisistä yllytyksistänne.
– Tulla, Simon.
– Rahaa minulla ei ole mutta jos lainaatte minulle tarkkaavaisuuttanne niin uskaltaudun laulamaan teille mielestä murehisesta.
Voileipäkuvun vierellä verhoavassa varjossa Lydia, pronssinsa ja ruusunsa, hienon naisen armon soi ja epäsi: ja viileässä harmaanvihreässä eau de Nilissä Mina tuopille kahdelle kullaiset kruununsa.
Alkusoiton tankkaavat soinnut päättyivät. Sointu, pitkitetty, odottava, veti äänen mukaansa.
– Kun tuon armaan hahmon ensi kerran näin.
Richie kääntyi.
– Si Dedaluksen ääni, hän sanoi.
Kallot kihelmöiden, posket liekin koskettamina he kuuntelivat tuntien tuon vuon armaan vuotavan yli ihon jäsenien ihmissyömmen sielun selkärangan. Bloom viittasi Patia, kalju Pat on tarjoilija joka on vajaakuuloinen, panemaan baarin oven raolleen. Baa-rin o-ven. Noin. Riittää. Pat, tarjoilija, odotti, odotti kuullakseen, sillä hän oli kuulovajaa ovella.
– Kuin murheet kaikki kaikonnehet ois.
Ilman kuiskinan läpi ääni lauloi heille, matala, ei sade, eivät lehdet suhisevat, kuin ei mikään jousien ruokopillien tai mitäneovat symbaalien ääni, hipaisten heidän vaitonaisia korviaan sanoin, heidän itse kunkin muistamansa elämän hiljaista ydintä. Hyvää, hyvä kuulla: suru heistä näytti itse kumpaisestakin kaikkoavan kun he ensi kerran kuulivat. Kun he ensi kerran näkivät, menetetty Richie, Poldy, kauneuden armon, kuullun henkilöltä keltä sitä nyt viimetteeksi olisi odottanut, henen armeliaan lemmenpehmeän monastilemmityn ensi sanansa.
Lempi ken laulaa: laulu lemmen vanha suloinen. Bloom irrotti hitaasti pakettinsa venyvän nauhan. Lemmen vanha suloinen sonnez la kulta. Bloom kiersi langan neljän haarukanpiikin ympäri, venytti sitä, hölläsi, ja kiersi ympäri omien piinattujen kahdesti, neljään kertaan, oktaavissa, kahlehti ne lujasti.
– Toivon, riemun täyteisenä...
Denoreilla duuria daismaailmassa. Lisää niiden vuo. Viskaa kukka hälle. Milloin nähdään sulle vaiko mulle? Mun päätä aivan. Kilikil aivan ihastuksissaan. Niin hienot hatut ettei laulukaan kulje. Sun päätä aivan pöyrryttää. Laittoi hajuvettä häntä varten. Mitä hajuvettä vaimosi? Tahdon tietää. Kling. Seis. Tap. Viimeksi hen vilkaisee peiliin aina ennen kuin avaa oven. Eteinen. Siellä? Tervetuloa. Tulen jo... Siellä? Mitä? Vai? Pikku pullo pastilleja, suukkomellejä henen laukussaan. Niinkö? Kädet tunnustelivat runsaita.
Vaan voih. Ääni nousi, huoaten, muuttui: äänekäs, täyteläinen, säihkyvä, ylväs.
– Vaan unta vain se oli kaikki...
Upea ääni hänellä yhä on. Corkin ilma leppeämpää, kuin myös murre. Tyhmä mies! Olisi voinut tehdä valtamerelliset rahaa. Laulaa vääriä sanoja. Näännytti vaimonsa: nyt laulaa. Mutta vaikea sanoa. Vain he kaksi itse. Ellei hän murru. Pidä ravissa bulevardilla. Hänen kätensä ja jalkansa laulaa myös. Juo. Hermot ylikireällä. Joutuu pidättelemään voidakseen laulaa. Jenny Lindin keitto: lihalientä, salviaa, raakoja munia, puoli pinttiä kermaa. Kermaa hurmaa.
Hellyyttä se kihosi: hidas, paisuva, täytenä tykki. Niin sitä pitää. Haa, anna! Ota! Sykki, syke, tykyttävä ylväs pysty. 
Sanat? Musiikki? Ei: vaan se mikä on takana.
Bloom kiersi, purki, solmusi, avasi.
Bloom. Lämpimän namnam nuolesitä salaisuuden vuo huokui vuotamaan, musiikissa, halussa, virta pimeä nuolla, sisääntunkeva. Köyrii kuksii poraa puskee tapittaa hentä. Pukki. Huokosten laajeten laajeta. Pukki. Ilo ja tunne ja lämpö ja. Pukki.Tulvia yli telkien tulvien pulppuaa. Tulva, pulppuaminen, vuo, ilovuo, pukkisyke. Nyt! Lemmen kie.
– ... säde toivon...
Säteilee. Lydia Lidwelliavarten viesinä hädintuskinkuulten niin naisenmoisenmuusan minävikis e n toivon pilklp.
Marthahan se on. Yhteensattuma. Juuri aioin kirjoittaa. Lionelin laulu. Ihana nimi sinulla on. En voi kirjoittaa. Ota vastaan pieni lah. Soita henen syömmensä kieliä massinsa myös. Hen on... niin on. Sanoin sinua tuhmaksi pojaksi. Silti nimi: Martha. Miten outoa! Tänään.
Lionelin ääni palasi, hennompana mutta uupumattomana. Se lauloi taas Richielle Poldylle Lydialle Lidwellille myös lauloi Patille avoin suu korva odottamassa odottaakseen. Miten tuon armaan hahmon ensi kerran näki hän, miten kuin murheet kaikki poissa, miten näkö, hahmo, sana lumoi hänet Gould Lidwellin, voitti Pat Bloomin sydämen.
Kunpa voisin nähdä hänen kasvonsa, silti. Selittää paremmin. Miksi se parturi Dragolla aina katsoi kasvojani kun puhuin hänen kasvoilleen peilissä. Silti sen kuulee paremmin täällä kuin baarissa vaikka kauempana.
– Suloiset katseesi kaikki...
Ensi ilta kun ensi kerran näin hänet Mat Dillonilla Terenuressa. Keltaista, mustaa pitsiä henellä. Musikaaliset tuolit. Me kaksi viimeiset. Kohtalo. Henen jälkeensä. Kohtalo. Ympäri ympäri hitaasti. Nopea kierros. Me kaksi. Kaikki katsoivat. Seis. Hen istuutui. Kaikki ulkokehään jääneet katsoivat. Huulet nauraen. Keltaiset polvet.
– Silmäni hurmasivat...
Laulaen. Odotellessa hen lauloi. Minä käänsin henelle lehteä. Täyteläinen ääni hajuveden ja mitä hajuvettä sinun sireenipensaat. Poven näin, molemmat täyteläiset, kurkku livertäen. Ensin kerran näin. Hen kiitti minua. Miksi hen minua? Kohtalo. Espanjalaismaiset silmät. Yksin alla päärynäpuun patio tämä hetki muinaisessa Madridissa toinen kylki varjossa Dolores hendolores. Minulle. Houkutellen. Ah, viekottellen.
– Martha! Oi Martha!
Kaiken laimeuden jättäen Lionel huusi suruaan, intohimon huudon yläsävelen anoen lemmittyä palaamaan, syvenevin silti nousevin sopusoinnun soinnuin. Täytyy Marthan, lionelissa lohduttomuuden huudossa jotta hen tietäisi, tuntea. Sillä vain hentä hän odotti. Missä? Täällä siellä kokeile sieltä täältä kaikki koeta mistä. Jostakin.
– Tu-ule sä eksynyt!
Tu-ule sä rakkahin!
Yksin. Yksi lempi. Yksi toivo. Yksi lohtu minä. Martha, rintaääni, palaa.
– Tule!
Se kohosi, lintu, pysyen lennossaan, nopea puhdas huuto, kohoten hopeinen kaari se loikkasi kirkas, kiiruhtaen, pidätti, tulemaan, älä venytä sitä liian pitkään pitkä hengitys hän hengitys pitkä elämä, kohoten korkealle, korkealla välkehtien, liekeissä, kruunupäänä, korkealla loisteessa symbolistisessa, korkealla, eteerisen poven, korkealla, korkean valtavan säteilyn kaikkialla kaikki kohoten kaikki kaiken yllä päällä, päättymättömyysmyysmyysmyysyys...
– Luokseni!
Siopold!
Syöty, juotu, nautittu, käytetty. Laulettu.
Tule. Hyvin laulettu. Kaikki taputtivat. Henen pitäisi. Tulla. Luoksein, hänen luo, henen luo, sinunkin, minun, meidän.
– Bravo! Taptap. Hyvintehty, Simon. Taptappan. Lisää! Tappukpain. Ääni kuin kello. Bravo Simon! Taptapköy. Taptapkuk. Lisää, sisään, sanoivat, huusivat, taputtivat kaikki, Ben Dollard, Lydia Douce, George Lidwell, Pat, Mina, kaksi herrasmiestä kaksine tuoppeineen, Cowley, ensimmäinen tuoppiherras ja pronssi neiti Douce ja kulta neiti Mina. 
Blazez Bolanin tiptop kellanruskeat kengät narskuivat baarinlattiaa vasten, kuten jo sanottu. Kilikil ohi sir John Grayn, Horatio Käsipuolinelsonin, kunnianarvoisa isä Theobald Matthewin muistopatsaiden ohi keikkui kuten jo sanottu tässä juuri. Ravia, paahteessa, paahtistutettuna. Cloche. Sonnez la. Cloche. Sonnez la. Hitaammin tamma nousi mäkeä ohi Rotundan, Rutland squaren. Liian hitaasti Boylanille, Blazes Boylanille, maltittomuus Boylanille hölkytti tamma.
Cowleyn sointien jälkikaiku sammui, kuoli nyt entistä rikkaampaan ilmaan.
Ja Richie Goulding joi Poweriaan ja Leopold Bloom siideriään joi, Lidwell Guinnessiaan, toinen herrasmies sanoi että he voisivat ottaa kimpassa kaksi tuoppia vielä jos henellä ei olisi vastaan. Neiti Kennedy hymyilymysi, pöytää korjaten, korallihuulet, ensimmäiselle, toiselle. Henellä ei ollut vastaan.
– Seitsemän päivää sellissä, Ben Dollard sanoi, vedellä ja leivällä. Sitten sinä Simon laulaa livertäisit kuin rastas.
Lionel Simon, laulaja, nauroi. Isä Bob Cowley soitti. Mina Kennedy tarjoili. Toinen herrasmies maksoi. Tom Kernan saapasteli sisään Lydia, ihailtu, ihaili. Mutta Bloom vaiti lauloi.
Ihaillen.
Richie, ihaillen, lauloi tuon miehen mahtavan äänen ylistystä. Hän muisti erään illan kauan sitten. Kuunaan ei unohda sitä iltaa. Si lauloi. Kunnia ja main ne sun: Ned Lambertin luona siis. Hyvä Luoja hän ei kuunaan koko elämässään ollut kuullut moista säveltä ei kuunaan sitten väärä meidän paras ero niin kirkas niin Luoja hän ei kuunaan kuullut sillä lempi elää älä helähdys elää älä kysy Lambertilta vaikka joka myös.
Goulding, punan pakkautuessa hänen kalpeille, kertoi herra Bloomille, kasvoille, yöstä kun Si Ned Lambertilla, Dedaluksen talossa, lauloi Kunnia ja main ne sun.
Hän, hra Bloom, kuunteli hänen, Richie Gouldingin, kertoillessa hänelle, hra Bloomille, yöstä jolloin hän, Richie, kuuli hänen, Si Dedaluksen, laulavan Kunnia ja main ne sun hänen, Ned Lambertin, talossa.
Lanko: suhteita. Ohi kulkeissamme koskaan puhu emme. Halkeama luutussa luulen ma. Kohtelee häntä pilkallisesti. Katso. Hän vain hartaammin ihailee häntä. Ilta kun Si lauloi. Ihmisääni, kaksi heiveröistä silkkistä lointa. Ihmeellinen, ihmeellisempi kaikkia muita.
Se ääni oli valitus. Tyynempi nyt. Juuri hiljaisuudessa jälkeenpäin tunnet kuulevasi. Värähtelyt. Nyt vaiti ilma. 
Bloom päästi ritiristityt kätensä kahleista ja noukki löysin sormin kapean kuminauhan. Hän veti ja näppäili. Se suhahteli, se sähähteli. Gouldingin puhuessa Barrachoughin äänenkäytöstä, Tom Kernanin, taaksepäin palaillen eräänlaisessa jälkiviisaassa järjestyksessä, puhuessa kuuntelevalle isä Cowleylle, joka improvisoi, joka nyökkäili soittaessaan. Ison Ben Dollardin puhuessa sytyttävän Simon Dedaluksen kanssa, joka nyökkäili polttaessaan, joka poltti.
Sa menetetty. Kaikki laulut tästä aiheesta. Bloom jännitti lankaansa lisää. Julmalta se tuntuu. Annetaan ihmisten tykästyä toisiinsa: vietellään heidät siihen. Sitten raastetaan rikki. Kuolema. Räjäh. Isku päähän. Llllvettiinsiitänyt. Ihmisen elämä. Dignam. Uhh, se rotanhäntä joka kiemurteli! Viisi shillinkiä annoin. Corpus paradisum. Ruisrääkkä raakkuja: maha kuin myrkytetty rakki. Mennyt. He laulavat. Unohdettu. Minäkin. Ja jonakin päivänä hen jonkun. Jättää henet: kyllästyy. Kärsii sitten. Itkeä tihrustaa. Isot espanjalaismaiset silmät ei-mihinkään mulkoavat. Henen hulmualulmualmualavaiavaivaiset hiuksensa kampaamat: ’ta.
Silti liika onni kyllästyttää. Hän venytti lisää, lisää. Etkö sinä ole onnellinen kot? Naps. Se napsahti.
Kilikil Dorset streetille.
Neiti Douce pois veti satiinisen käsivartensa, moittivasti, mielissään.
– Älkäähän ottako mitään vapauksia, sanoi hen, ennen kuin ollaan tutustuttu paremmin.
George Lidwell sanoi henelle no tietty ja no totisesti: mutta hen ei uskonut.
Ensimmäinen herrasmies sanoi Minalle että niin. Hen kysyi häneltä niinkö. Ja toinen tuoppi sanoi henelle niin. Että niin.
Neiti Douce, neiti Lydia, ei uskonut: neiti Kennedy, Mina, ei uskonut: George Lidwell, ei: neiti Dou ei: ensimmäinen, ensimmäinen: herrasm ja tuop: uskonut, ei, ei: neiti Kenn: Lidlydiawell tuop.
Paras kirjoittaa se täällä. Kynät postissa pureskeltuja ja pätkittyjä.
Kalju Pat merkin kun sai tuli luo. Kynä ja mustetta. Hän meni. Paperi. Hän meni. Imu-paperi. Hän kuuli, kuuro Pat.
– Kyllä, Bloom sanoi, kiusaten kiemurtavaa kumilankaa. Niinpä niin. Ihan muutama rivi vain. Lahjani. Kaikki tuo italialainen kiemurainen soitanto on. Kuka on tämän kirjoitti? Tiedä nimi tiedät paremmin. Ota esiin arkki kirjepaperi, kirjekuori: muina miehinä. Se on niin tyypillistä.
– Suurenmoisin numero koko oopperassa, Goulding sanoi.
– Niin on, Bloom sanoi.
Numeroita se on. Kaikki musiikki kun ajattelee. Kaksi kertaa kaksi jaetaan puolella on kahdesti yksi. Värähtelyt: sointuja ne ovat. Yksi ynnä kaksi ynnä kuusi on seitsemän. Voi tehdä mitä mielii kun leikkii numeroilla. Aina hoksaa tämä yhtä kuin tuo, symmetria kirkkomaan muurin alla. Hän ei näe minun suruani. Tunteeton: oma maha aina mielessä. Muusamatematiikkaa. Ja luulet kuuntelevasi eteeriset. Vaan entä jos sanoisit sen vaikka: Martha, seitsemän kertaa yhdeksän miinus x on kolme kymmentä viisi tuhatta. Mitäänsoimatonta. Soinneista se on kii.
Simerkiksi hän soittaa nyt. Improvisoi. Voisi olla mikä vain, kunnes kuulet sanat. Kallistetaan sävelkorvaa. Pinnistetään. Alku mukiinmenevää: sitten kuulee vähän vinksahtaneita sointuja: on vähän hukassa. Sisään ja ulos säkeistä yli tynnyrien, verkkoaitojen läpi, estejuoksu. Tahti se sävelmän tekee. Kyse missä mielentilassa olet. Silti aina mukava kuulla. Paitsi ylösalasjuoksutuksia, kun tytöt opettelee. Kaksi kaverusta naapureita naapuritalossa. Pitäisi keksiä mykkiä pianoja sitä varten. Millyllä ei mitään makua. Outoa kun me kumpikin tarkoitan. Blumenliedin ostin henelle. Nimi. Soitti sitä hitaasti, joku tyttö, iltana kun tulin kotiin, tyttö. Tallinovi Cecilia streetin lähellä. 
Kalju kuuro Pat toi liti litteän imu paperin musteen. Pat pani musteen viereen kynän liti litteän paperin. Pat otti lauta-sen vadin veitsen haaru-kan. Pat meni.
Se oli ainoa kieli herra Dedalus sanoi Benille. Hän kuuli niitä poikana Ringabellassa, Crosshavenissa, Ringabellassa, lauloivat venelaulujaan. Queenstownin satama täynnä italialaisia laivoja. Kävelivät, kuule Ben, kuutamossa ne maanjäristyshatut päässä. Lauloivat yhteen. Luoja, mitä musiikkia, Ben. Kuulin poikana. Cross Ringabellan satama kuulaulu.
Kitkerän piipun suusta poistettuaan hän piti kättä kilpenä huulten tuntumassa, jotka huhusivat kuutamoyön yönkutsun, selkeän likeeltä, kutsun etäältä, vastaavan.
Pitkin Freeman-rullan reunaa vaelsi Bloomin sinun toinen silmä, etsien missä minä sen nyt näin. Callan, Coleman, Dignam Patrick. Niinpä! Niinpä! Fawcett. Ahaa! Juuri kun hain.
Toivottavasti hän ei katso, juonikas kuin rotta. Hän piti Freemaniaan rullalta auki. Ei voi nähdä nyt. Muista kirjoittaa kreikkalaiset eet. Bloom kastoi, Bloo mum: Hyvä herra. Hyvä Henry kirjoitti: hyvä Mady. Sain sinun kir ja kuk. Helvettiin sen tuuppasin? Johonkin hit task. On ehdott mahdo. Alleviivaa mahdo. Kirjoittaa tänään.
Bitkästyttää tämä. Bitkästynyt Bloom brummutti varoen dässä vain duumiskelen sormillansa litteätä imupaperia jonka Pat toi.
Eteenpäin. Tiedät mitä tarkoitan. Ei, muuta tuo ee. Ota vastaan pieni vaatimaton lahj ohess. Pyydä hentä ei vast. Hetkinen. Viisi Dig. Siinä kaksi täällä. Penni lokit. Elia tul. Seitsemän Davy Byrnellä. Tekee noin kahdeks. Sanotaan puoli kruunua. Pieni vaatimaton lahj: p.o. kaksi ja kuusi. Kirjoita minulle pitkä. Halveksitko? Kilikil, on ko sul? Niin kiihtynyt. Miksi sanot minua tuhm? Sinä tuhma myös? Oi, Mary hukkasi nyörin alush. Näkemiin tältä päivältä. Kyllä, kerron kyllä. Tahtoo. Pitää sitä yllä. Sano minua sillä toisella. Samalla, hen kirjoitti. Kärsivällisyyteni ovat lopu. Pitää sitä yllä. Sinun täytyy uskoa. Uskoa. Tuop. Se. On. Totta.
Hölmökö kun kirjoitan? Aviomiehet eivät. Avio sen tekee, vaimonsa. Koska en ole sie. Olettaen. Mutta miten? Henen täytyy. Pysyä nuorena. Jos hen saisi tietää. Kortti minun laatua ha. Ei, älä kerro kaikkea. Tarpeetonta tuskaa. Jos he eivät näe. Nainen. Kastiketta hanhelle.
Vuokravaunut, numero kolmesataa kaksikymmentä neljä, ajaja Barton, James, Harmony avenue 1, Donnybrook, vaunuissa kyyti, nuori herrasmies, pukeutunut tyylikkäästi indigonsiniseen sarssipukuun jonka oli valmistanut George Robert Mesias, räätäli ja leikkaaja, Ede quay 5, päässä sangen hieno olkihattu, ostettu Jonh Plastolta Great Brunswick street 1, hatuntekijältä. Hä? Tämä on se kilinä joka keikkui ja kilkkui. Ohi Dlugaczin lihakaupan Agendathin kimmeltävien lenkkien hölkytteli ylväspyllyinen tamma.
– Vastataan ilmoitukseen? tarkan Richien silmät kysyivät Bloomilta.
– Kyllä, Bloom sanoi. Kauppamatkustaja. Turha vaiva luullakseni.
Bloom mum: erinomaiset suositukset. Mutta Henry kirjoitti: se on kiihottava minua. Tiedät miten. Kiireessä. Henry. Kreikkalainen ee. Paras laittaa jälkikirjoitus. Mitä hän nyt soittaa. Improvisoi intermezzoa. J. K. Ta ram tam tam. Sä ran-kai-set? Miten rankaiset minua? Ryppyinen hame hulmahtaen, läimäys läi. Sano minulle minä tahdon. Tietää. Ää. Tietenkään ellen, en kysyisi. La la la ree. A-pe-a-naa haipu-een mollis-saa. Miksi molli apea? Allekirjoitus H. Ne pitävät apeista lopuista. J. K. K. La la ree. Niin apea tänään. La ree. Niin po-loi-nen. Doo.
Hän kuivasi vikkelästi Patin paperiin. Kirjekuo. Osoite. Kopioit vain lehdestä. Mumisi: Messrs Callan, Coleman and Co., Ltd. Henry kirjoitti:

Neiti Martha Clifford
	     c/o Postitsto
Dolphin’s barn lane
Dublin

Kuivaa toinenkin niin hän ei voi lukea. Noin. Hyvä. Idea palkinto Tidbit. Jotakin mitä salapoliisi luki impupaperista. Maksuna guinea palst. Matcham usein luulee naurava noita. Rouva Purefoy parka.
Liian runollista tuo apea. Musiikki sen teki. Soitanto se tenhollaan. Shakespeare kirjoittaa. Sitaatti vuoden joka päivälle. Ollako vai eikö olla. Viisas varttuu vivussaan.
Gerardin ruusutarhassa Fetter lanella hän käyskelee, harmaakastanjanruskea. Yksi elämä on kaikki. Yksi ruumis. Tee. Mutta tee.
Tehty, yhtä kaikki. Postiosoitus postimerkki. Postitoimisto alempana. Kävele ulos. Riittää. Barney Kiernanilla sovin tapaavani. Ikävä tehtävä. Surutalo. Kävele. Pat. Ei kuule. Kuuro kuoriainen koko mies.
Vaunut lähellä siellä nyt. Puhele. Puhele. Pat! Ei vaan. Laittelee noita liinoja. Aika matka päivän mittaan hänellä kävellä. Maalattaisiin kasvot hänelle taa niin hän olisi kaksi. Laulaisivat lisää. Pitää ajatukset loitolla.
Kalju Pat joka on vajainen laittoi liinoja hiipoiksi. Pat on tarjoilija joka on vajaakuuloinen. Pat on tarjoilija joka odottaa kun sinä odotat. Hän hää hää hää. Hän odottaa kun odotat. Hää hää. Odottaja on hän. Tarjoilija. Hää hää hää hää. Hän odottaa kun odotat. Kun odotat jos odotat hän odottaa kun odotat. Hää hää hää hää. Hoo. Odota kun odotat.
Douce nyt. Douce Lydia pehmeä vaalea. Pronssi ja ruusu.
Henellä oli ollut upeaa, kerrassaan. Ja katsokaas minkä ihanan simpukan hen toi.
Baarin perälle hänelle hen kepeästi kantoi piikkisen ja kiemuran simpukan jotta hän, George Lidwell, asianajaja, kuulla voi.
– Kuunnelkaa! hen pyysi häntä.
Tom Kernanin gininkuumien sanojen alle säestäjä kutoi musiikkia hidasta. Totinen tosi. Miten Walter Bapty menetti äänensä. Niin, sir, aviomies tarttui häntä kurkusta. Lurjus, sanoi hän. Enää et lemmenlaulujas lurita. Sen teki, sir Tom. Bob Cowley kutoi. Denoreilla duuria dais. Cowley nojaa taa.
Ah, nyt hän kuuli, kun hen piti sitä hänen korvallaan. Kuulkaa! Hän kuuli. Ihmeellistä. Hen piti sitä omallaan. Ja siivilöidyn valon läpi kalvas kulta konrastissa liukui. Kuulla.
Tap.
Bloom baarinoven läpi näki miten simpukkaa pidettiin heidän korvillaan. Hän kuuli heikommin saman minkä he kuulivat, kumpikin itsekseen yksin, sitten kumpikin toisen puolesta, kuulivat aaltojen loiskeen, lujaa, hiljaisen jylyn.
Pronssi kera riutuneen kullan, likeellä, etäälla, he kuuntelivat.
Myös henen korvansa on simpukka, tuo pilkistävä lehdykkä tuolla. Ollut rannikolla. Suloiset neidot rannikon. Iho palaneenarka. Olisi pannut voidetta ensin ruskettuisi kunnolla. Voideltu paahtoleipä. Niin ja se liuos ei saa unohtaa. Rohtumaa henen suupielessään. Sun pääsi on aivan. Hiukset ylös letitetyt: simpukka ja meriheinää. Miksi ne kätkevät korvansa meriheinähiuksin? Ja turkkilaiset suunsa, miksi? Henen silmänsä lakanan yläpuolella, jashmak, huntu. Löydä tie sisään. Luola. Asiattomilta pääsy kielletty.
Meren he luulevat kuulevansa. Laulavan. Jylinän. Veri se se on. Suhina korvassa joskus. Niin, meri sen on. Verisolus aaria.
Ihmeellistä tosiaan. Niin selkeää. Taas. George Lidwell piteli sen kuisketta, kuullen: sitten pani sen pois, varoen.
– Mitä kuiskaillevat aallot ankarat? hän kysyi heneltä, hymyili.
Hurmaava, merenhymyävä ja vastaamaton Lydia Lidwellille hymyili.
Tap.
Ohi Larry O’Rourken, ohi Larryn, urhean Larry O’n Boylan vaappuili ja Boylan kulmasta kääntyi.
Luota hyljätyn simpukan neiti Mina liukui odottavien tuoppiensa luo. Ei, ei hen niin yksinäinen ollut veikistelevän neiti Doucen pää herra Lidwellin tietää antoi. Kuutamokävelyjä merenrannalla. Ei, ei yksin. Kenen kanssa? Hen jalosti vastasi: erään herrasmiesystävän kanssa.
Bob Cowleyn silpeät sormet diskantissa soittivat taas. Vuokraisännällä ensi. Hiukan aikaa. Long John. Big Ben. Kepeästi hän soitti kepeän hilpeän tahdin pyörähteleville naisille, veikisteleville ja hymyäville, ja heidän kavaljeereilleen, herrasmiesystäville. Yksi: yksi, yksi, yksi: kaksi, yksi, kolme, neljä.
Meri, tuuli, lehdet, ukkonen, vedet, lehmät ammuvat, karjatori, kukot, kanat ei kieu, käärmeet sssihissss. Musiikkia on kaikkialla. Ruttledgen ovi: ii vinkuu. Ei, se on melua. Menuettia Don Giovannista soittaa nyt. Jos jonkinlaiset hovipuvut linnasaleissa tanssivat. Kurjuus. Talonpojat ulkona. Vihreät nälkäiset naamat suolaheinää syövät. Somaa se on. Katse: katso, katso, katso, katso: katsot meitä.
Iloista tuo tunnen kyllä. Koskaan ole kirjoittanut sitä. Miksi? Minun iloni on toista iloa. Mutta molemmat ovat iloja. Kyllä, iloa sen olla pitää. Silkka musiikin tosiseikka osoittaa että olet. Usein luulin että hen oli mieli maassa kunnes alkoi lallatella. Sitten tietää.
M’Coy matkalaukku. Vaimoni ja vaimosi. Naukuva kissa. Kuin silkkiä repisi. Kieli kun hen puhuu niin kuin palkeet puhisisivat. He eivät selviä miesten intrervalleista. Aukko heidän äänessäänkin. Täytä minut. Olen lämmin, pimeä, avoin. Molly ja quis est homo: Mercadante. Korvani vasten seinää kuuntelemassa. Halutaan nainen joka voi toimittaa tavaran.
Hilpati kilpati stop. Keikari Boylanin kullanruskea leikarikenkä sukat taivaansinisiset reikarireiälliset keveästi maahan tuli.
Oi, katsokaa me ollaan niin! Kammarimusiikkia: makuukammari. Tuostahan voisi saada sanaleikin tapaisen. Juuri sellaista musiikkia usein ajattelin kun hen. Akustiikkaa se on. Ropinaa. Tyhjät tynnyrit solisevat eniten. Sillä akustiikka, resonanssi muuttuu vastaavasti niin kuin veden paino on yhä kuin putoavan veden laki. Niinkuin ne Lisztin rapsodiat, unkarilaiset, mustalaissilmäiset. Helmiä. Pisaroita. Sadetta! Diddle didl dodle dodl dadle dadl. Dädl, hädl, hänen. Nyt. Ehkä nyt. Ennen.
Yksi ovea koputti, yksi kepillä keputti, kolkkasiko Paul de Kockin, kuuluvalla kopealla kolkkimella, kullinkalliilla kukolla. Kukkurukkukkuu kepillä.
Tap.
– Qui sdegno, Ben, sanoi isä Cowley.
– Ei Ben, Tom Kernan pisti väliin, Kapinallispoika. Omaa kansallista murrettamme.
– Niin, laula se, Ben, Dedalus sanoi. Hyvät miehet ja uskolliset. 
– Laula, laula, he anoivat yhteen ääneen.
Menen. Pat hei, palaa-han. Tule. Hän tuli, hän tuli, hän ei jäänyt. Luokseni. Paljonko?
– Mikä sävellaji? Seitsemän ylennettyä?
– Fis-duuri, Ben Dollard sanoi.
Bob Cowleyn pitkät raatelukynnet kajosivat mustiin syvänsoiviin sointuihin.
Pitää mennä ruhtinas Bloom sanoi Richie ruhtinaalle. Ei, Richie sanoi. Kyllä, pitää. Saanut rahaa jostakin. Aikoo vetää päätätärisyttävän kännin. Paljonko? Hän näkykuulee huulipuheen. Yksi ja yhdeksän. Penni itsellesi. Tässä. Anna kahden pennin tippi. Kuuro, vajainen. Mutta ehkä hänellä on vaimo ja perhe odottamassa, odottava Patty tule kotiin. Hää hää hää hää. Kuuro odottaa kun odottavat.
Mutta odotas. Mutta kuules. Soinnut tummat. Murerehehehelliset. Matalaa. Luolassa pimeän keskisen maan. Uumenissa malmi sen. Kertakäyttömusiikkia.
Mustan ajan, lemmettömyyden ääni, maan uupumus vakavoitettuna tuli tykö, ja kipeä, etäältä valkohapsisilta vuorilta tullut, kutsui hyviä miehiä ja uskollisia. Pappia hän haki, hänen kanssaan tahtoi haastaa.
Tap.
Ben Dollardin ääni tynnyrinkaikuinen. Parhaansa ponnistaen kokee sanoiksi saada. Aavan miehettömän kuunpaistamattoman kuunnaistamattoman marskimaan raakkunan. Toinen romahdus. Suuri laivatavaraliike hänellä kerran. Muistan: öljytyt köydet, laivalyhdyt. Kymmenen tuhannan punnan säestyksellä kupsahti. Nyt Iveagh-kodissa. Koppero nummero se ja se. Bassin ykkönen sen hälle tek.
Pappi on kotona. Väärän papin palvelija otti hänet vastaan. Käyhän peremmälle. Pyhä isä. Kumartaen petturi palvelija. Sointujen siehkuroita.
Luhista heidät. Lyö heidän elämänsä säpäleiksi. Sitten rakenna heille kopperoita joissa passaa päättää päivänsä. Annatulla. Tuutilulla. Kuole, koira. Koiruliini, kuole.
Varoituksen, juhlallisen varoituksen ääni kertoi heille että nuorimies oli astunut autioon etehiseen, kertoi heille kuinka kolkot hänen askeleensa siellä kaikuivat, kertoi heille kalsean kammarin, papin kauhtanassaan joka istuutuihe ripittämään.
Siivo sielu. Hiukka kaheli nyt. Kuvittelee voittavansa Answerin runoilijain kuva-arvoituskilpailussa. Ojennamme teille siloisen viisipuntaisen. Lintu joka istuu hautomassa pesässä. Viimeisen runoniekan viisuksi luuli. Koo ii kaksi tyhjää aa mikä kotieläin? Tee viiva är merimiesten rohkein. Hyvä ääni hänellä yhä. Ei eunukki vielä kaikkine kalleuksineen.
Kuunnella. Bloom kuunteli. Richie Golding kuunteli. Ja ovella kuuro Pat, kalju Pat, tipinsaanut Pat, kuunteli.
Soinnut tankkasivat tahmeammin.
Katumuksen ja murheen ääni tuli hitaasti, koreilevan väreilevänä. Benin tunnostuskainen parta tunnusti: in nomine Domini, Jumalan nimessä. Hän polvistui. Hän löi käsiään rintoihinsa, tunnustaen: mea culpa.
Latinaa taas. Se pitää ne koossa kuin linnunliima. Pappi ehtoollisemmeineen niille naisille. Kaveri siunauskappelissa, Coffin vai Coffey, kirstu vai korsto,  corpusnomine. Missähän se rotta jo mahtaa painella. Kraats.
Tap.
He kuuntelivat. Tuopit ja neiti Kennedy, George Lidwell ihmeen ilmeikkäine luomineen, täyteläisspovinen satiini. Kernan, Si.
Surun huokaava ääni lauloi. Hänen syntejään. Sitten pääsiäisen hän oli kironnut kolmasti. Sä: porton äp. Ja kerran messuhetkell’ jäänyt leikkimään. Kerran ohi kirkkomaan hän oli rientänyt eikä äitinsä sielun puolesta ollut rukoillut. Poika. Kapinallispoika.
Pronssi, kuunnellen, kaljahanalla, kauas tuijotti. Sielukkaasti. Ei yhtään tiedä että olen. Molly haka havaitsemaan kenetvain ken katselee.
Pronssi sivusilmin tuijotti kauas. Peili siellä. Tuoko kasvojensa parempi puolisko? Ne aina tietävät. Koputus oveen. Viime vinkki viehkeytyä.
Kukkorukkukkukkuu.
Mitä ne ajattelevat kun kuulevat musiikkia? Keino napata kalkkarokäärmeitä. Ilta kun Michael Gunn antoi meille aition. Virittelyä. Persian shaahin suosikki. Toi mieleensä kullaisen kodin. Nenänsäkin niisti verhoon. Tapa hänen maa ken ties. Musiikkia sekin. Ei niin kehnoa kuin kuulostaa. Luritusta. Torvet kaikaa perseet raikaa punttihousuissaan. Kontrabassot, neuvotonna, avohaavat kyljissään. Puupuhaltimet ammuvia lehmiä. Flyygeli auki krokotiili soitanto se leuoillaan. Puupuhallin guuluvammin guugin Goodwin.
Hen näytti hienolta. Krookuspuku yllään avokaulainen, kalleudet näytteillä. Neilikkainen henen hengityksensä aina teatterissa kun kumartui kysymään. Kerroin henelle mitä Spinoza sanoo siinä isärassun kirjassa. Hypnotisoituna kuunteli. Silmät silleen. Hen kumartui. Kaveri ensiparvella, tuijotti alas hänen sisäänsä teatterikiikarilla minkä kynnelle kykeni. Musiikin kauneus kahdesti kuultava. Luonto nainen jo ihan vilkaisu. Jumala teki maan ihminen sävelsi. Me teem pis koosi. Filosofia. Hitsi vieköön!
Kaikki menneet. Kaikki kaatuneet. Rossin saarrossa hänen isänsä, Goreyssa kaikki hänen veljensä kaatuivat. Wexfordiin, me poikia ollaan Wexfordin, hän aikoi. Nimensä ja sukunsa viimeinen.
Minä myös, sukuni viimeinen. Milly nuori opiskelija. Nojaa, minun syy kenties. Ei poikaa. Rudy. Myöhäistä nyt. Tai jos ei? Jossei? Jos yhä? 
Hän ei kantanut vihaa.
Viha. Rakkaus. Ne ovat nimiä. Rudy. Pian olen vanha.
Big Ben päästi äänensä valloilleen. Hieno ääni Richie Goulding sanoi, punan ponnistellessa kalpeille, Bloomille, pian ukkoikäiselle. Mutta milloinsilloin hän oli nuori?
Irlanti tulee nyt. Oma maa käy yli kuninkaan. Hen kuuntelee. Yhdeksäntoista neljää mainita ken pelkää? Aika häippästä. Katsonut kyllin.
– Pyydän, minut siunatkaa, Dollard kapinan lapsi huusi. Minut matkaan siunatkaa.
Tap. 
Bloom katsoi, siunaamattomana matkaan. Tyrmäävät tamineet: kahdeksallatoista shillingillä viikko. Miekkoset pulittaa hepenet. Syytä pitää silmänsä auki. Suloiset neidot ra. Meren murehisen aalloilla. Kuorotytön romanssi. Luetaan kirjeitä ääneen, josko ilmenisi lupauksen rikkominen. Tipuliinin omalta Mammanpoikuliinilta. Naurua oikeussalissa. Henry. Enhän minä sitä allekirjoittanut. Kaunis nimi sinu.
Maahan painuivat musiikki, sävel, sanat. Sitten riensivät. Väärä pappi ravisti sotilaan esiin kasukkansa alta. Henkivartiokaartin kapteenin. Osaavat sen kaiken ulkoa. Väristys jota syyhyvät. Henkivartiokaartin kap.
Tap. Tap. 
Väristyksissään hen kuunteli, kumartuneena osaaottavasti kuulemaan.
Tyhjät kasvot. Neitsyt sanoisin: tai vain näpelöity. Kirjoita jotakin niille: sivu. Ellei, mitä heistä tulee? Rappio, kurjuus. Pitää heidät nuorena. Jopa ihailevat itseään. Nääs. Soita henellä. Huuli puhalla. Valkean naisen keho, elävä huilu. Puhalla hiljaa. Lujemmin. Kolme reikää kaikki naiset. Jumalatar jota en nähnyt. He haluavat sitä: ei liian paljon kohteliais. Siksihän hän niitä saa. Kultaa taskuissasi, messinkiä kasvoissasi. Katseella katseeseen: lauluja ilman sanoja. Molly ja se kampisoitinkaveri. Hen tiesi että hän tarkoitti että apina oli kipeä. Tai koska niin kuin espanjalaiset. Ymmärtää eläimiäkin sillä tavalla. Salomo ymmärsi. Luonnon lahja.
Puhua vatsasta. Huuleni suljetut. Ajattelen vats. Mitä?
Teetkö? Sinä? Sen? Minä. Haluan. Että. Sinä.
Käheä karkea julma raivostunut henkivartiokaartilainen kirosi. Paisuttaen pauhaavaan porton äpärään. Hyvä ajatus, poika, tulla. Yksi tunti on sinulla elinaikaa, viimeisesi.
Tap. Tap. 
Väristys nyt. Sääliä tuntevat. Pyyhkäistäänpä kyynel marttyyreille, jotka tahtovat, kuollakseen, kuolla. Kaiken kuolevan, kaiken syntyneen puolesta. Rouva Purefoy parka. Toivottavasti hen on jo. Koska heidän kohtunsa.
Naisen silmämunan kohtuneste katseli ripsien aidan alitse, tyynesti, kuullen. Näe silmän tosi kauneus kun hen ei puhu. Etäisellä virralla. Jokaisella hitaalla satiinisen paisuvan poven aallolla (henen paisuva rehev) punaruusu kohosi hitaasti, painui punainen ruusu. Syömmen sykettä henen hengityksensä: hengitys joka on elämä. Ja kaikki hienonhienot saniaiskimallukset värisivät neidonhiuksista.
Mutta katso. Tähdet kirkkaat haalenee. Oi ruusu! Kastilia. Aamu. 
Haa. Lidwell. Ei siis häntä varten sitten. Ihastunut. Minä tuollainen? Näe hänet täältä silti. Poksautettuja korkkeja, olutvaahdon läiskeitä, tyhjiä pinoissaan.
Sileälle pitkänomaiselle oluthanalle laski Lydia kätensä kepeästi, lulleasti, jättää sen käsiini. Ani-antautuneena säälimään kapinallispoikaa. Ees, taas: taas, ees: yli kiillotetun kahvan (hen tietää hänen silmänsä, minun silmäni, henen silmänsä) henen peukalonsa ja sormensa kulkivat säälien: menivät, tulivat ja, keveästi koskettaen, liukuivat sitten niin pehmeästi, hitaasti alas, viileä luja valkea emalipamppu työntyen ulos niiden liukuvasta renkaasta.
Kullilla ja kukkuruulla.
Tap. Tap. Tap.
Tämä on nyt minun taloni. Aamen. Hän kiristeli hampaita raivoissaan. Petturit hirteen vaan.
Soinnut säestivät sopuisasti. Sangen suruisa seikka. Sentään ei suotta.
Poistu ennen loppua. Kiitos, se oli taivaallista. Missä hattuni. Henen ohitseen. Tuon Freemanin voi jättää. Kirje minulla on. Entä jos hen olisi hen? Ei. Kävele, kävele, kävele. Kuin Cashel Boylo Connoro Coylo Tisdall Maurice Lisdallaan Farnell. Käääävele.
Niin, minun täytyy olla. Lähdössä? Tttstä. Blmnsi. Yli bluutamoisen heilimön. Oh. Bloom nousi. Saippua tuntuu aika tahmealta takana. Varmasti hikoillut: musiikki. Se liuos, muista. Noniin, näkemiin. Laadukasta. Kortti sisäpuolella, on.
Ohi kaljun Patin, ovensuussa korvaa ponnistamassa, Bloom kulki.
Genevan kasarmilla se nuorimies kuoli. Passageen hänen ruumiinsa laskettiin. Dolor! Oi, hän dolorose! Murheisen laulajan ääni kutsui tuskaisaan rukoukseen.
Ohi ruusun, ohi satiinisen poven, ohi hyväilevän käden, ohi olutläiskeiden, ohi tyhjien, ohi poksautettujen korkkien, mennessään tervehtien, ohi silmien ja neidonhiusten, pronssin ja himmeän kullan syvämerenvarjossa, meni Bloom, vienobloom olen niin polo Bloom.
Tap. Tap. Tap. 
Rukoilkaa hänen puolestaan, rukoili Dollardin basso. Te jotka kuulette rauhassa. Henkäiskää rukous, pudottakaa kyynel, hyvät miehet, hyvät ihmiset. Hän oli kapinallispoika.
Säpsähtävä salakuunteleva lankkipoika kapinallislankkipoikapoika Bloom Ormondin eteisessä kuuli mylvähdyksiä ja bravohuutoja, kerkeitä kehuja, heidän kenkäinsä polkiessa lattiaa, kaikkien eikä kenkään eikä kenkään kenkäpojan. Sekakuoro huutaen huusi maljaa jolla huuhtoa se alas. Hyvä että vältin.
– Hienoa, Ben, Simon Dedalus sanoi. Luoja, sinähän olet yhtä hyvä kuin ennen muinoin.
– Parempi, sanoi Tomgini Kernan. Mitä ilmaisevin tulkinta kyseisestä balladista, sieluni ja kunniani kautta, tottavie.
– Lablance, sanoi isä Cowley.
Ben Dollard pönäkästi tsiptsipsutti baariin päin, ylenpalttisin ylistyksin syötettynä ja yltä päältä punakkana, raskasaskelisin jaloin, kihtisten sormiensa naksutellessa kastanjetteja ilmaan.
Big Benaben Dollard. Big Benben. Big Benben.
Prrr.
Ja syvänliikuttuneina kaikki, Simon törisyttäen höveliäisyyttä sumutorvestaan, kaikki nauraen, he toivat hänet, Ben Dollardin, esiin kelpo lailla hurraten.
– Ihan kuin olisitte punastunut, George Lidwell sanoi.
Neiti Douce sovitti ruusunsa odottamaan.
– Ben machree, sanoi Dedalus, taputtaen Benin lihaisaa lapaluunseutua. Terve kuin pukki vaikka melkoinen ihrakerros tähän mieheen kyllä on piilotettu.
Prrrrrrss.
– Kuoleman rasvaa, Simon, Ben Dollard urahti.
Richie halkeama luutussa yksin istui: Goulding, Collis, Ward. Aprikoiden hän odotteli. Maksamaton Pat samoin.
Tap. Tap. Tap. Tap.
Neiti Mina Kennedy lähelle toi huulensa tuoppi yhden korvaa.
– Herra Dollard, ne kuiskivat hiljaa.
– Dollard, kuiski tuoppi.
Tuoppi yksi uskoi: neiti Kenniä kun hen: että doll hän oli: hen doll: nukke: tuop.
Hän kuiskasi että tunsi nimen. Nimi oli hänelle tuttu, toisin sanoen. Toisin sanoen hän oli kuullut Dollardin, niinhän se oli, nimen? Dollard, kyllä.
Kyllä, henen huulensa sanoivat äänekkäämmin, herra Dollard. Hän lauloi tuon laulun ihanasti, kuiskasi Mina. Ja Suven viime ruusu oli ihana laulu. Mina rakasti sitä laulua. Tuoppi rakasti laulua jota Mina.
Suven viime ruusun dollardin jätti Bluum tuulen tunsi tuivertavan sisässä.
Kaasuista se siideri: ja ummettavaa. Odotas. Postitoimisto lähellä Reuben J:tä ja yksi ja kahdeksan penniä. Suu poikki siitä. Kierrä Greek streetin kautta. Kunpa en olisi luvannut tavata. Vapaampaa ilmassa. Musiikki. Käy hermojen päälle. Oluthana. Henen kätensä joka kehtoa keinuttaa hallitsee. Ben Howthia. Joka hallitsee maailmaa.
Etäällä Etäällä, Etäällä. Etäällä.
Tap. Tap. Tap. Tap.
Ylös rantakatua meni Lionelleopold, tuhma Henry Madyn kirje muassaan, ja synnin sulot ja röyhelöt, Raoulia varten, ja me teem visk oisi Poldy jatkoi menoaan.
Tap sokea käveli taputellen tapaillen trottuaarin reunaa taptapilla tap.
Cowley, huumaa itsensä sillä: eräänlaista juopumusta. Paras kun ei anna koko kättä tai jos kättä pidempää kuin mies kättä ja pidempää miehen metkuissa piian kanssa. Simerkiksi musiikkihull. Pelkkää korvaa. Hukkaamatta kahdeksannesosanuotin puolta puolikastakaan. Silmät ummessa. Pää nyökyttää tahdissa. Höperöä. Et uskaltaisi hievahtaakaan. Ajatteleminen ankarasti kielletty. Aina puhuvat työasioista. Sössönsössöä sävelistä.
Kaikki eräänlaista yritystä puhua. Ikävää kun se loppuu koska et koskaan tiedä täsm. Urut Gardiner streetillä.Vanha Glynn viisikymmentä puntaa vuodessa. Outoa siellä orrella, yksin läppien ja tappien ja koskettimien kanssa. Kaiken päivää istuma-asennossa. Höpertää tunnin toisensa perään, puhuen itsekseen tai sen toisen veijarin kanssa ketä painaa palkeita. Mörisee äkeissään, sitten kirkaisee kirouksen (tahtoo vanua tai jotain sinne hänen ei älä hen huusi), sitten äkkipäkkiä ihan pikku tuu pikku tuu pikku piipittävä tuulonen.
Thuu! Pikku tuu piiku tuulonen piipitti piii. Bloomin pikku piissä. 
– Oliko hän? herra Dedalus sanoi, palaillen, haettu piippu muassaan. Olin hänen kanssaan tässä aamupäivällä Paddy Dignam polon...
– Niin, Herra olkoon hänelle armollinen.
– Muuten tuolla on se äänirautarauta tuolla siinä...
Tap. Tap. Tap. Tap.
– Vaimolla on kaunis ääni. Tai oli. Mitä? Lidwell kysyi.
– Voi se on varmasti se virittäjä, Lydia sanoi Simonlionelille ensi kerran näin, unohti sen kun oli täällä.
Sokea hän oli hen kertoi George Lidwellille toisen kerran näin. Ja soitti niin eksellentisti, oikein ilo kuulla. Eksellentti kontrasti: pronssiluomi minakulta.
– Huuda! Ben Dollard huusi, kaataen. Laula!
– Llä se siitä, kiljui isä Cowley.
Prrrrrr.
Tuntuu että pitäisi...
Tap. Tap. Tap. Tap. Tap.
– Hyvin, herra Dedalus sanoi, tuijottaen tiukasti päätöntä sardiinia.
Voileipäkuvun alla lepäsi leipäpaareilla yksi viime, yksi polo, suven viime sardiini.
–Hyvin, hän tuijotti. Alempaa, vaihteeksi.
Tap. Tap. Tap. Tap. Tap. Tap. Tap. Tap. Tap.
Bloom meni ohi Barryn. Kunpa voisin. Odotas. Se ihmeidentekijä kun nyt olisi tässä. Kaksikymmentäneljä asianajajaa yhdessä ja samassa talossa. Käräjöintiä. Rakastakaa toinen toisianne. Pinoittain pergamenttia. Herroilla Tasku ja Varkaus on valtakirja. Goulding, Collis, Ward.
Mutta esimerkiksi kaveri kun takoo isorumpua. Hänen kutsumuksensa: Micky Rooneyn orkesteri. Mistä mahtoi alun perin keksiä. Istuu kotonaan porsaanpotkan ja kaalin jälkeen hautoen sitä nojatuolissa. Harjoitellen osuuttaan. Pom. Potipom. Ilo vaimolle. Aasinnahat. Piiskataan niitä elämän läpi sitten kuoltua piestään. Pom. Piestään. Näyttäisi olevan se noin sanottu jashmak tai siis tarkoitan kismet. Kohtalo.
Tap. Tap. Nuorimies, sokea, sokeankeppi kädessä, tuli taptaptapaillen Dalyn ikkunan luo missä merenneito, hiukset virtaillen (mutta hän ei nähnyt), puhalteli merenneitokiehkuroita (sokea ei voinut), merenneito kaikkein kuulain tuulahdus.
Soittimet. Ruohonlehti, henen käsiensä simpukka, sitten puhalla. Kammasta ja silkkipaperistakin voi saada lähtemään äänen. Molly alusmekkosillaan läntisellä Lombard streetillä, hiukset auki. Tainnut joka ainut ala tehdä omanlaisensa, näes? Metsästäjä sarvineen. On-ko-sul-la? Cloche. Sonnez la! Paimen luikkuine. Pii pikku pii. Poliisi vihellys. Lukot ja avaimet! Kello neljä kaikki hyvin! Nuku! Kaikki mennyttä nyt. Rumpu? Pompeti. Odota, tiedän. Suukuuluttaja, ulosottomies. Long John. Herättämään kuolleita. Pom. Dignam. Poloinen nominedomine. Pom. Musiikkia se on, siis tietysti se on yhtä pelkkää pom pom pom pom paljossa se noin sanottu da capo. Silti voi kuulla. Kun marssitaan, eespäin me marssitaan. Pom.
Täytyy ihan totta. Pfff. Vaan entä jos tekisi saman jossain juhlassa. Ihan tapakysymys vain Persian shaahi. Henkäiskää rukous, vuodattakaa kyynel. Yhtä kaikki kyllä hänen täytyi olla hiukan hassu ollakseen hoksaamatta että hän oli henkivartiokaartin kap. Naamioituneena. Kukahan se oli se kaveri haudalla siinä ruskeassa sadetak. Ups, kujan huora!
Suttuinen huora musta olkinen merimieshattu vinossa tuli kimallellen päivänvalossa rantakatua herra Bloomia kohti. Milloin tuon armaan hahmon ensi kerran näki hän? Kyllä, on se. Olen niin polo. Märkä yö kujalla. Sul-la sar? Hännäkki. Hennäki. Poissa reviiriltään täällä. Mitä hen? Toivottavasti hen. Psst! Mitään mahdollisuutta että pyyk. Tunsi Mollyn. Tyrmäsi minut. Pyylevä nainen kanssasi ruskeassa asussa. Vie sinusta terän. Tapaaminen josta sovimme, tietäen ettemme koskaan, no tuskin koskaan. Liian rakas liian liki takas kotiin kullaiseen. Näkee minut, näkeekö? Näyttää linnunpelätiltä päivänvalossa. Naama kuin talikynttilä. Piru hentä! No, henen täytyy elää missä muidenkin. Katsotaas tänne päin.
Lionel Markin vanhaintavarainkaupan ikkunassa kunnioitetun Henry Lionel Leopoldin hyvän Henry Flowerin vilpittömästi herra Leopold Bloomin katse kohtasi kynttilänjalan haitarin vuotavat madonsyömät palkeet. Tarjous: kuusi shillinkiä. Voisi opetella soittamaan. Halpa. Menköön ohi hen. Tietty kaikki on kallista jos et tahdo sitä. Sitähän hyvä myyntimies on. Panee sinut ostamaan mitä hän tahtoo myydä. Heppu möi minulle ruotsalaisen partaveitsen jolla parturoi minut. Yritti velottaa sen terottamisestakin. Nyt hen menee. Kuusi shillinkiä.
Varmaan se siideri tai ehkä burgundi.
Lähellä pronssia likeeltä lähellä kultaa etäältä he kilistelivät kalahtavia lasejaan kaikki, kirkassilmäiset ja urheat, pronssi Lydian viekoittelevan kesän viime ruusun, Kastilian ruusun edessä. Ensin Lid, De, Cow, Ker, Doll, viides: Lidwell, Si Dedalus, Bob Cowley, Kernan ja Big Ben Dollard.
Tap. Nuorimies astui autioon Ormondin etehiseen.
Bloom tarkasteli urhean sankarin kuvaa Lionel Marksin ikkunassa. Robert Emmetin viimeiset sanat. Seitsemän viimeistä sanaa. Meyerbeerin siis.
– Miehet uskolliset niin kuin te.
– Niin, niin, Ben.
– Lasins’ nostaa kanssamme.
He kohottivat.
Tsink. Tshunk.
Tap. Näkemätön nuorimies seisoi ovensuussa. Hän ei nähnyt pronssia. Hän ei nähnyt kultaa. Ei Beniä ei Bobia ei Tomia ei Si’tä ei Georgea ei liioin tuoppeja ei Richietä ei Patia. Häh häh häh häh. Hän ei näh.
Halibloom, halialibloom tarkasteli viimeisiä sanoja. Leppoisasti. Kun minun kansani ottaa paikkansa.
Prrrr.
Varmaan bur.
Pfff. Uu. Rrpr.
Maailman kansakuntien joukossa. Ei ketään takana. Hen on mennyt. Silloin ja vasta silloin. Raitsikka. Kraits, kraits, kraits. Hyvä tilais. Tulossa. Krandlkraits. Takuulla se burgundi. Kyllä. Yksi, kaksi. Hautakirjoitukseni. Kraaaaaaa. Kirjoitettakoon. Minun työni on.
Pprrpffrrppfff.
Tehtyt.